211 
hed. Det er at føres paa vildspor, at antage, at det af gletscher- 
elven medførte slam er et maal for fjeldgrundens afslidning. Den 
største del af dette slam hidrører fra slidning af blokkene indbyrdes 
og fra det støv, som af vinden er ført bort paa bræens overflade. 
Hertil kommer nu ogsaa andre omstændigheder. 
Naar en bræ første gang lægger sig over en egn, faar den me¬ 
get løst materiale at arbeide med, den har en hel del at føre bort 
og den har en hel del blokke at skure med. Men naar saa denne 
første bræ har udført sit arbeide, vil en efterfølgende bræ faa et 
langt fastere materiale at arbeide i, den faste fjeldgrund nemlig, 
langt mindre at arbeide med og vil derfor udrette langt mindre. 
Desuden kommer hertil, at partiklerne i en fjeldoverflade, hen over 
hvilken en bræ glider, ved det uhyre tryk lider en molekylær om¬ 
ordning, der ligesom hærder den og gjør den langt mindre mod- 
tagelig for ydre paavirkning. Heraf kommer det, at de i istiden 
afpolerede flader endnu den dag idag mange steder har beholdt 
ikke alene sine skuringsstriber, men ogsaa sin politur. 
Der er saaledes flere omstændigheder, som gjør, at vi ikke 
kan tillægge isens skurende magt saa stor betydning, at vi skulde 
antage den som hovedfaktor ved dal- og fjorddannelser. Men det 
bedste bevis for hvor lidet en bræ formaar at udhule fast fjeld, 
leverer bræen selv ved de af den efterladte skuringsmerker. Disse, 
som er fine ridser i sten, over hvilken isen med sine indesluttede 
blokke har gledet, kan nemlig paa mange steder sees at krydse 
hinanden. En bræ har altsaa kunnet sætte skuringsmerker i en 
retning, og en anden bræ, som senere har gledet hen over samme 
sted, har sat skuringsstriber i en anden retning, uden at den dog 
har formaaet at udslette de af den første bræ satte merker. Saa 
liden har altsaa i virkeligheden dens udhulende kraft været. 
Man har søgt at afsvække dette bevis, idet man har sagt, at 
en bræ bevæger sig fremad i smaa ryk, og at det seneste sæt stri- 
ber kun er sat under et saadant kortvarigt ryk. Disse hinanden 
krydsende skuringsmerker skulde derfor kun findes ved den nederste 
ende af en bræ, eller der, hvor den nederste ende en gang havde 
været. Nu er det vistnok saa, at en bræ bevæger sig i smaa ryk 
og at bevægelsen af den yderste ende ikke altid netop har samme 
retning; men naar man har benyttet dette som indvending mod 
det, som de hinanden krydsende skuringsmerker fortæller om bræer- 
14* 
