214 
drivis, som sælfangeren i begyndelsen af aaret under Jan Mayen og 
Spitsbergen almindelig færdes i. Paa lignende maade dannes selvfølgelig 
ogsaa massen af is længer nordpaa; nydannelsen sker paa større eller 
mindre aabne laguner eller »klarer,« som sælfangeren kalder dem, inde 
mellem den ældre drivis. Den nydannede is der nord faar imidlertid 
danne større sammenhængende ismarker og faar svømme længere om¬ 
kring og vokse sig mægtig og tyk inden den driver ned paa sydligere 
bredder og viser sig for os mennesker. Saadan is faar man kun 
stifte mindre bekjendskab med i farvandet omkring Jan Mayen paa 
den tid sælfangeren opholder sig der, derimod faar man saa langt rigere 
anledning dertil i Danmarksstrædet mellem Island og Grønland, hvor 
Polarstrømmen kommer dragende sydover med enorme drivismasser, 
udelukkende af denne slags is. Hvad forskjellen er mellem denne is 
og Jan Mayen isen faar man snart følelige beviser paa, naar man kom¬ 
mer ind i den i storm og søgang. Hvor langt liv saadanne isflag 
kan have og hvilke veilængder, der kan tilbagelægges, før de atter 
fortæres, beviser noksom det isflag, der blev fundet paa Grønlands vest¬ 
kyst, og som medbragte et bjørneskind og nogle redskaber fra den c. 
2V2 aar (tror det var saa?) tidligere forulykkede Jeanetteexpedition, hvis 
fartøi som bekjendt gik under nord for Sibirien. 
Indrømmes det nu at den allerstørste del af denne vandrende is 
ikke kommer i direkte berørelse med nogen kyst, og saaledes ikke faar 
anledning til herfra at tilrakkes af sand, støv eller lignende, da maatte 
man paa forhaand antage som givet, at al denne is eller ialfald det 
meste af den var bedækket af skinnende hvid og ren sne. Kommer 
man nu som jeg under Jan Mayen i marts maaned, da vil man ogsaa 
paa den skjønneste maade finde denne sin formodning bestyrket. Al 
is, som ikke er for ny eller som ikke har været ude i »havgaren« og 
saaledes er beskyllet af bølgerne, er bedækket med den reneste hvide 
sne, der overhovedet kan tænkes opdrevet. Det eneste der muligens at 
og til kan sees at plette dens renhed er en enkelt uskyldig levning efter 
en eller anden maage eller sæl. 
Anderledes er det naar man lidt senere paa aaret kommer hen i 
Danmarksstrædet og nærmere kysten af Øst Grønland og faar stifte be 
kjendtskab med den mægtigere polaris i høist egen person. Her tinder 
vi til vor forbauselse isens snedække som regel alt andet end rent. Det 
har gjerne en mer eller mindre iøinefaldende skiddengraa farve, mest 
som skidden vaarsne her hjemme hos os, undertiden har den en mere 
rødbrun farve. Hvorfra skriver nu denne urenlighed sig? Isen har vist- 
nok brugt sit snelinned længe, men hvordan er det bleven skiddent? Fra 
den selv kan det neppe komme og fra Ishavets kyster kan den altsaa hel¬ 
ler ikke for nogen væsentlig del antages at stamme: Men hvorfra da? Ja 
dette var det spørgsmaal jeg stadig stillede mig selv; og naarsomhelst 
leilighed tilbød sig, benyttede jeg den til at undersøge »smudset«. Nogle 
fortvivlede ideer om kosmisk støv, kommende fra en eller anden tilintet¬ 
gjort klode eller Gud ved hvorfra fløi mig ustanselig gjennem hovedet, 
og i min fantasi spøgte de smukkeste theorier om hvorledes dette støv 
opsamledes af de vandrende ismarker, og atter afleiredes i mægtige havban- 
ker, ja det er maaske ikke frit for at endog hele Newfoundlandsbanken, 
