215 
og andre banker gik op i bare kosmisk støv. Intet vilde derfor været 
mig kjærere end selv det mindste korn der vilde være saa venlig at 
antyde en liden smule kosmisk ophav. Men desværre, alt hvad jeg 
fandt, røbede kun en yderst jordisk oprindelse. 
Naar jeg stak min haand ned i de fordybninger, som ved større 
smudsansamlinger var dannede i sneen (paa grund af varmeabsorbtionen 
fra solstraalerne), da fyldtes den ikke sjelden af en dyndagtig masse, 
der havde den mest paafaldende lighed med ganske gemen leredynd, 
hvilket ifølge Eberlin’s beretning ogsaa synes at være det alminde- 
ligste af ham forefundne. Saa jeg nærmere paa dette leredynd, da 
befandtes det at bestaa af saa fint fordelte støvpartikler, at det var 
umuligt at skjelne dem med blotte øie. Til min egen skam maa jeg 
bekjende, at jeg ikke har faaet underkastet hverken dette eller andet 
grus, som jeg fandt paa reisen nogen omhyggelig mikroskopisk eller ke- 
misk undersøgelse, hvilket selvfølgelig vilde været af største interesse. 
Oprigtig talt, saa forsømte jeg at forsyne mig med prøver deraf, 
medens jeg havde tid dertil, og det var der, hvilket ogsaa maa be- 
kjendes nok af, da vi blandt andet engang var saa uheldige eller 
heldige, eftersom man tar det, at komme fast midt inde i den sværeste 
polaris under østkysten af Grønland paa c. 67 0 n. br. og at blive stik¬ 
kende i den henved en maaned, hvilken tid jeg meget anvendte til at 
tage milelange vandringer ind over ismarkerne dels paa jagt efter isbjørne, 
dels ogsaa i andet øiemed som at besøge isfjelde eller lignende. (En 
af disse vandringer til et isfjeld er tidligere beskrevet i »Nyt magazin«, 
i den af Eberlin omtalte artikel). 
Under disse vandringer var min opmerksomhed stadig henvendt 
paa sneens urenligheder, det vil da sige, naar ikke isbjørnen var alt 
for nær. Det var ikke altid at dette smuds var af saa rent lerlignende 
beskaffenhed og udseende som ovenfor antydet. Hyppig havde det som 
nævnt en rødlig-brun farve, og dannede ofte ogsaa i dette tilfælde ikke 
ubetydelige lag, der atter igjen ved varmeabsorbtion havde dannet tal- 
rige fordybninger i sneen. Tog man det brunlig mørke dynd fra disse 
fordybninger op i haanden og holdt det til næsen, da erfaredes, at der 
derfra udbredtes en parfume, som var alt andet end behagelig, og som 
altfor meget mindede om plantedele eller lignende, der dekomponeres, 
til at man skulde kunne tro, at det udelukkende var anorganiske og 
mineralske bestanddele, man her havde for sig. 
Disse lag frembringes tydeligvis for en stor del af smaa planter 
eller alger, der vokser ovenpaa sneen, og hvoraf enkelte frembringer den 
saakaldte røde sne, der muligens vil være mange af »Naturens« læsere 
bekjendt fra snebræerne i vore egne høitjelde. 
I forbindelse hermed skal jeg nævne, at jeg paa høiderne af 
Jan Mayen og Spitsbergen hyppig saa isflag eller stykker bedækkede 
med et iøinefaldende brunrødt lag; dette var som regel isstykker, 
der var kantrede, og vendte den flade opad, der tidligere havde været 
i våndet. Den brunrøde farve frembringes af en encellet alge, der 
under de svage mikroskopforstørrelser jeg dengang desværre kun raadede 
over, viste sig som en rund brunrød celle med en kjerne i midten. 
Denne alge kan optræde i store masser, og farver isens underside og 
kanter rødbiune i lange strækninger. Sælfangeren kalder is farvet paa 
