218 
hatten af og bukkede ærbødig for disse dyr, der var af saa gam¬ 
mel adel. 
Hvis man fremstiller det spørgsmaal, hvoraf det kommer, at enkelte 
dyre-familier saaledes har kunnet holde sig med forholdsvis ringe for¬ 
andringer gjennem hundreder af aartusinder, medens andre familier 
enten er døde ganske ud, eller har efterladt sig et afkom, som lidt 
efter lidt er bleven saa forandret, at dets slægtskab med stamformen 
kun meget vanskelig kan sees, da synes det som dette blot kan for¬ 
klares derved, at disse enkelte har været af særdeles god familie, det 
vil sige, de har allerede paa et tidligt tidspunkt været udrustede med 
saa mange heldige egenskaber, som har gjort dem overlegne i kampen 
for tilværelsen, og saaledes gjort det mindre nødvendig for dem at for¬ 
andre sig, at de i forholdsvis uforandret form har kunnet overleve sine 
mindre gunstig stillede samtidige, der enten ganske har forsvundet eller 
har maattet underkaste sig nye og væsentlige forandringer, for at kunne 
eksistere. 
Jernspisende insekter. Vi vil ikke forholde vore læsere føl 
gende lystige historier, som er os velvillig tilstillet i oversættelse efter en 
Liverpool-avis, men for hvis korrekthed vi ingenlunde vil overtage no- 
gen garanti. 
»Dersom vi kan tro paa hvad en berømt videnskabsmand har 
paastaaet, er det insektlivet som behersker hele den øvrige verden, 
saaledes at dersom alle de forskjellige insektfamilier og arter en god 
dag traf overenskomst om at arbeide i fællesskab, vilde alt det skabte 
paa det nærmeste være opspist og forvandlet til støv inden 24 timer. 
Man vilde videre komme til at tro, at begyndelsen til enden var kom- 
men i form af en formastelig mikrobe, som mætter sig med jern med 
ligesaa stor graadighed som phylloxera med vinranker. 
For en tid siden opstod der den største bestyrtelse iblandt jern- 
baneingeniørerne ved Hagen foranlediget ved ulykker, der altid indtraf 
paa samme plet, og som derved viste, at enten materialet eller forar¬ 
beidelsen af skinnerne maatte lide af en eller anden skjæbnesvanger 
mangel. Den tydske regjering beordrede undersøgelse af sagen, og en 
besigtigelseskomite blev dannet til at holde stadig vagt ved stedet, hvor 
uheldene — hvoraf et havde foraarsaget tab af menneskeliv — indtraf. 
Dog var det først efter at sex maaneder var gaaet, at man løste 
gaaden. En af arbeiderne bemærkede, at overfladen af skinnerne i en 
længde af ca. 90 meter saa ud som om den var ætset af en syre. En 
skinne blev optaget og brækket over, og man saa da, at den bogsta- 
velig talt var bleven udhulet af en tynd graa »mak« eller »orm«, som 
med ret fortjener navnet »den skinnefortærende«. Ormen siges at være 
ca. 2 cm. lang og af tykkelse som en gaffeltinde. Den skal have en 
lys graa farve og er i den ende, hvor hovedet sidder, forsynet med to 
smaa kjertler, i hvilke der udsondres en ætsende vædske, som udsprøites 
paa jernet hver ti minuter. Denne vædske bevirker at jernet bliver 
blødt, svampagtigt og antager rustfarve, hvorefter det med graadighed 
fortæres af dyret. (!) »Det er ingen overdrivelse,« siger den officielle 
beretning, »naar man siger, at dette dyr i forhold til sin størrelse hører 
