220 
da larven kryber omkring, havde ingen indflydelse. Det var altsaa lar¬ 
ven og ikke pupen, der var følsom ligeoverfor farverne. 
Det næste spørgsmaal var, hvilke dele af larven er det, som er 
modtagelig for farveindtryk? Man kunde å priori let formode, at det 
maatte være øinene, men saa er ikke tilfældet, thi blindedes disse ved 
paasmøring af fernis, saa farvedes pupen alligevel som om larven kunde 
se. Lignende forsøg gjordes med børsterne, men med samme resultat. 
Det er altsaa huden alene, der paavirkes af farverne. Dette bevistes 
ogsaa direkte ved experimenter; Paulton lod forskjellig farvet lys falde 
paa larvens hud, resultatet blev bestandigt, at jo større del af larvens 
hud, der udsattes for en farve, desto mere blev pupen paavirket heraf. 
Derimod fandtes ikke nogen delvis farvet pupe, dette synes at vise, at 
den hele proces skriver sig fra nervesystemet, larvens hud kan altsaa 
ikke sammenlignes med en fotografiplade, da det ikke er nogen kemisk 
proces, der foregaar i den, men en nervefysiologisk. J. G. 
Gives der døvstumme dyr? „ Die Natur “ indeholder følgende 
notis derom: 
»En tysk godsbesidder eier en 12 aar gammel ko, som han kjøbte 
da den var en 3 uger gammel kalv. Koen hører ingen lyd; naar man 
lar den blive alene i fjøset eller tager kalven fra den eller naar den 
skal fodres, gjør den de samme bevægelser som rautende kjør: hals og 
hoved strækkes frem, den spærrer munden op, men man kan ikke høre 
nogen anden lyd, end en meget kort, dyb gurglen. Koen er meget 
opmærksom, og dens syn synes at være skarpt. Ved undersøgelse af 
øre og svælg fandt man intet abnormt.« Det skulde være interessant, 
om nogle af bladets læsere kunde berette lignende tilfælde. 
Pandeøiet hos krybdyrene I et arbeide over fossile krybdyr 
fra Dresdens omegn har H. Credner leveret et nyt bevis for rigtig- 
heden af de Graafs og Spene ers theori om det uparrede pandeøie 
(se »Naturen 1887 nr. 3). Credner fandt nemlig, at ho’det hos et 
krybdyr fra »Saarbriicker stenkullene« Aumracosaurus raniceps var 
bedækket af smaa, forholdsvis tykke tagstenformede skjæl, der aftog i 
størrelse mod randen af begge øiehulerne. Bedst udviklede var skjæl- 
lene paa ho’det, men omkring pandehullet (for åmen parietale), som 
var ubedækket, ordnede skjællene sig i concentriske ringe paa samme 
maade som omkring øienhullerne. Ta’r man nu hensyn til, at 
der hos nutidens krybdyr under pandehullet findes et rudimentært organ, 
der er bygget som et øie, ligger det nær at drage den slutning, at 
dette organ har engang været et up arret øie, der har ligget i pandehullet. 
Luftens tryk. For med smaa midler at give et ganske interes¬ 
sant bevis paa den kraft, med hvilken luften trykker paa de paa jor¬ 
dens overflade værende gjenstande, kan man gaa frem paa følgende 
maade: Man tager en saakaldt kogeflaske. Til dennes hals passer en 
tetsluttende kork, gjennem hvilken der er stukket et glasrør, som i den 
ene ende helst bør være udtrukket i en ikke altfor fin spids. Derpaa 
heldes lidt spiritus i flasken og, uden at korken er sat i, opvarmer man 
forsigtig, saa at spiritusen kommer i kog. Naar kogningen har ved- 
