250 
Mindre meddelelser. 
Tordenveir i høifjeldene. Om dette indeholder den ulykkelige 
dr. Emil Zsigmondy’s interessante bog »Alpernes farer« et lærerigt 
kapitel, af hvilket det fremgaar, at ogsaa tordenveir kan staa i første 
række af hine farer. Mange har været af den mening, at der i det hele 
tøget slet ikke gaves tordenveir i høifjeldene, men at der stadig der 
foregik en udjevning af elektriciteten uden pludselige udladninger. Stik 
mod dette siger den i Alperne saa overordentlig bevandrede forfatter, 
at lynet turde slaa hyppigere ned paa bjergtoppene end paa sletten; og 
for dette gives der ialfald gode grunde. Ikke sjeldent tinder man nem¬ 
lig stenenes kanter smeltede og forglassede. End besynderligere er det, 
at mange toppe slet ikke kan taale nogen varde paa sig, saaledes at 
den, som kommer efter, tinder den af forgjængeren opsatte varde ned- 
brudt, hvor sterk den end var bygget. Kun lynets, ikke stormens, magt 
kan have gjort dette. Dertil kommer endnu, at man hyppig har fundet 
de i slige varder nedlagte blikbokser til opbevaring af karter for turisterne 
ødelagte og karterne forbrændte. Ligesaa gives der toppe, hvis trigono¬ 
metriske signaler stedse findes ødelagte og nedstyrtede og mange gange 
med forbrændte og splintrede stænger. For bjergstigeren ligger imidlertid 
beviserne end nærmere, særlig naar der pludselig indfinder sig taage. 
I dette tilfælde fremkalder den i betydelig mængde ophobede elektricitet 
mange slags besynderlige fremtoninger: Den med isøks forsynede berg- 
stav begynder at suse i vandrerens haand, ligesaa de i veiret ragende 
klippespidser, og udvikler, naar det ikke er altfor lyst, buskformigt ud- 
straalende elektricitet, St. Elms ild. Saa kan det hænde, at der sprutter 
frem elektriske gnister af hovedets og skjæggets haar, af kapper og hatte, 
af hattens stormsnor og af den i sneen stukne stok. Denne elektricite- 
tens udstraaling af det menneskelige legeme ledsages af en pirrende, 
brændende og til sine tider endog stikkende fornemmelse. Selv sneen 
gaar ikke fri for elektricitetens udstraaling. Derhos hænder det vel og¬ 
saa, at mennesker og dyr under tordenveir faar elektriske slag uden at 
træffes af nogen lynstraale, et fænomen, som af Maux kaldtes tilbageslag. 
Dette kan under særegne omstændigheder være saa kraftigt, at føl¬ 
gen kan være temporære eller stedsevarende lammelser, ja endog døden. 
Særlig merker man et saadant slag, naar den syngende susen og pirrin- 
gen i huden stedse øges, og saa skyen pludselig udlader sig gjennem en 
lynstraale. Men ogsaa uden en saadan udladning kan man blive smer¬ 
telig berørt af tilbageslaget. Dette oplevede to herrer paa Oetzthaler 
Firn 6te august 1874: de saa intet lyn og hørte ingen torden, men de 
tilligemed deres fører blev pludselig bedøvede. Da de kom til bevidst- 
hed igjen, merkede de sterk brandlugt, og det viste sig da, at den enes 
skosaale var spaltet og hans hat ødelagt. Hos den anden var sløret, 
skjorteærmet og en strømpe gjennemhullet, mens støvlen ikke havde taget 
skade. Paa den ene var haaret svedet, det ene øie opsvulmet og det 
ene øre døvt. Han kom sig dog senere. Trianguleringspyramiderne 
(de trigonometriske signaler) er allerede omtalt. Dog maa som noget 
besynderligt tilføies at mens mange af dem stadig ødelægges, er der 
enkelte, som slet ikke berøres. 
Der maa imidlertid vistnok ganske anselige mængder elektricitet til 
for at fremkalde de her omtalte fænomener. Selv har vi i 1858 paa 
