263 
og faa den hallucinerede til at se de komplementære farver, er dette 
et temmelig overbevisende vidnesbyrd om, at hallucinationen har 
sit sæde i centralnervesystemet eller i hjernen. Det viser sig ved 
alle disse forsøg, at den hallucinerede altid og fra først af angiver 
at se den rette komplementære farve, og da de personer, med 
hvem forsøgene har været gjort, for en stor del har været aldeles 
udannede og uvidende, kan man med sikkerhed afvise enhver tanke 
om bedrag. 
Man kan ogsaa lade den hallucinerede »blande farver«. 
Blanding af farver gjør man paa den maade, at man lægger en 
liden rødfarvet papirlap paa et bord og ser paa den gjennem en 
glasskive, der staar perpendikulært paa bordet; lægger man saa en 
grønfarvet papirlap af samme størrelse paa den anden side af glas- 
pladen, kan man faa dens speilbillede til at falde sammen med den 
rødfarvede lap og man ser da en hvid lap, idet de komplementære 
farver rødt og grønt giver tilsammen hvidt. Lader man nu den 
hallucinerede bruge hvide papirlapper, der for ham ved indskydelse er 
røde og grønne, saa ser han hvidt, naar begge billeder falder sammen. 
Det er tidligere blevet nævnt, at den hypnotiserte kommer 
fuldstændig i hypnotisørens magt. Dette træder tydeligst frem ved 
de handlinger, den hypnotiserte udfører ifølge hypnotisørens ind¬ 
skydelse eller befalinger. Denne kan befale den hypnotiserte hvad- 
somhelst, og den hypnotiserte gjør det uden i regelen at kunne 
værge sig derimod, selv om handlingen er latterlig eller vedkom¬ 
mende modbydelig. Den hypnotiserte kan stundom gjøre nogle 
forsøg paa at modsætte sig, men det lykkes yderlig sjelden for 
ham at undlade at lyde befalingen, eller at omgaa den. Med 
jo større autoritet befalingen er givet, og jo oftere vedkommende 
har været hypnotiseret, desto mere magtesløs er han. Naar han 
har udført gjerningen, søger han at finde et motiv til den, men ud- 
førelsen sker ganske tvangsmæssig ifølge en impuls, som vedkom¬ 
mende ikke kan gjøre sig rede for, og uden at han har følelsen af 
at staa under nogen andens indflydelse. 
Dette er nu noget, som hænder mennesker i normal tilstand 
ogsaa, og dette berører temmelig nær spørgsmaalet om vor frie 
vilje. Den hypnotiserte har aabenbart ingen fri vilje; har da andre 
mennesker den? Man anfører som bevis for dens eksistents vor fø¬ 
lelse af at have kunnet gjøre noget andet end, det vi gjør; men 
denne følelse har Spinoza betegnet saaledes: »Bevidstheden om 
