284 
hverandre. Følgelig var der paa ågeren en stribe bart land, omtrent 
20 meter bred og ca. 400 meter lang, paa hvilket mange fremmede 
fødder havde trasket omkring. Bortover denne stribe gik jeg i zig- 
zaglinje; da jeg kom til enden, vendte jeg om, gik ud af marken 
og tilbage mod huset; men denne gang ikke over ågeren, men bag en 
næsten mandshøi stenmur, som laa omtrent en hundrede meter til vind- 
siden af den vei gjennem potetesageren, jeg først fulgte. Tispen blev 
sat paa sporet oppe ved huset og fulgte raskt de forskjellige krumninger 
mit spor gjorde inde blandt alle de andre. Men i det øieblik den kom 
saaledes, at vinden førte fra mig mod den, vendte den pludselig om og 
satte i en ret linje bort imod mig. Mens jeg stod her bag muren havde 
jeg blot stukket det øverste af hovedet opover murkanten, saa at altsaa 
hunden viste sig istand til at skjelne lugten af mit (ubedækkede) hoved 
i en afstand af 200 meter, tiltrods for at der var en hel del svedende 
arbeidere lige i nærheden af den. 
16) En anden dag, da det var fuldstændig stille, gik jeg ned i en grøft, 
saa kun det øverste af hovedet ragede op over grøftekanten. Da hunden 
blev ført hen til et sted 200 meter bort fra, hvor jeg stod, fik den øie- 
blikkelig tæften af mig og løb i en ret linje bort, hvor jeg var, og det 
omendskjønt jeg havde dukket hovedet ned, forat den ikke skulde opdage 
mig ved synets hjælp. Dette forsøg viser, at selv da der ingen vind var, 
havde lugten af mit hoved (og uden tvil om end i mindre grad af mit 
legeme forresten) udbredt sig i luften i alle retninger og med saapas 
styrke, at hunden kjendte og gjenkjendte den i en afstand af 200 meter. 
Af disse eksperimenter slutter jeg, at det, hvorved hunden kunde 
skjelne mit spor fra alle andres, var lugten af stø vierne (1—6), ikke 
af fødderne (8—11). Udentvil faar støvlerne denne eiendommelige lugt 
fra fødderne, men lugten af disses udsvedning maa kombineres med 
læderlugten, før hunden formaar at kjende den. Sandsynligt er det jo for¬ 
resten, at hvis jeg havde pleiet at gaa paa jagt paa strømpelæsten eller 
barbenet, saa vilde hunden have lært at finde sporet efter lugten af 
fødderne alene. Forsøgene viser fremdeles, at om end nogle faa kva- 
dratmillimeter støvleoverflade var fuldstændig nok til at give et tilstræk- 
keligt spor, som hunden kunde gjenkjende som mit, saa formaar ikke 
lugten at trænge gjennem et enkelt papirlag (10). Yderligere viser for¬ 
søgene, at naar hunden fulgte sporet, lod den sig lede baade af sin di¬ 
rekte iagttagelse og af sin slutningsevne, hvilken sidste virkede umiddel¬ 
bart og uden forudgaaet refleksion (12 og 13 sammenholdt med 2, 8 
og 11). Tilslut viser det sig, at ikke alene fødderne (idet de paavirker 
støvlerne), men ogsaa legemet forresten udsender en eiendommelig og 
individuel lugt, som en hund kan gjenkjende som sin herres blandt en 
mængde andre personers uddunstninger (15) og at denne lugts indi- 
viduallitet kan kjendes i lang afstand enten med vinden eller i stille 
veir til alle kanter. Og denne individuelle lugt lader sig ikke overdøve 
af selv meget sterk anislugt (14) eller af lugten af andre fodtrin. 
Journal of the Linnean Society, Zoology vol. XX. 
