286 
der ligger lige under ringens centrum, og snart samler våndet sig paa 
dette sted til en kegleformet bølge, som med det afbildede apparat 
naaede en høide af vel i dm. med et gjennemsnit af ca. 2 dm. ved 
grunden. Snart danner der sig derpaa en omvendt vandkegle paa top¬ 
pen af den første, idet en regn af vanddraaber løsriver sig fra vand- 
keglen og løftes 1 — iV 2 meter i veiret, idet de samtidig slynges udover 
fra centrum og falder ned i betydelig afstand fra dette. 
De kunstige skypumper, som paa denne maade kan frembringes, 
giver i et og alt et nøiagtigt, om end formindsket billede af naturlige 
skypumper, fremkomne ved en hvirvlende luftstrøm, der sænker sig ned 
til overfladen af havet. 
Abebroør. I ældre bøger om dyrelivet i troperne finder man af 
og til omtalt og afbildet, hvorledes aberne, for at komme over fra et 
træ til et andet, hænger sig sammen i lange kjæder, som de sætter i 
svingning, indtil det sidste levende led i kjæden faar tag i det træ, til 
hvilket de vil hen; derpaa slipper det første led taget, og kjæden er 
paa en noksaa rask, om end ikke synderlig bekvem maade, transpor- 
teret over fra det ene træ til det andet. 
I en ny reisebeskrivelse af Dr. W. Sievers er paany den samme 
transportmaade omtalt, og saa usandsynligt det hele høres, synes der 
altsaa dog at ligge en virkelighed til grund for beretningerne. Sievers 
skriver om brøleaberne i skovene ved Urumita (Andesbjergene): »Med 
ualmindelig behændighed springer de fra det ene træ til det andet; men 
er afstandene for store, saa hænger de sig fast i hverandre og svinger 
saa længe, til det lykkes den sidste at faa fat i den nærmeste gren af 
det træ, hvor de vil hen; derved er forbindelsen mellem træerne istand- 
bragt. Paa samme maade skal de saagar overskride elvene. En lang 
kjæde af dyr svinger hurtig frem og tilbage indtil den nederste faar fat 
i en af grenene paa den anden side af elven; øieblikkelig slipper 
den øverste sin gren, og hele kjæden flyver over til den modsatte bred, 
hvorved det ofte hender at den sidste falder i våndet og drukner. 
Heraf skal ordsproget: El ultimo mono se alioga (den sidste abe druk¬ 
ner), have sin oprindelse.« 
Hvis denne fremgangsmaade virkelig benyttes, tør man nok spørge, 
hvorledes en saa sindrig opfindelse kan forklares ud fra instinkt alene. 
Meteorologiens betydning for det praktiske liv fik for en tid 
siden en sørgelig illustration. I den bengalske bugt indtraf der nemlig 
en cyklon af en selv i de egne næsten ukjendt heftighed og ledsaget af 
et overordentlig lavt lufttryk. Stormen og det sted, hvor den skulde 
herje var 24 timer i forveien forudsagt af prof. Pedler, forstander for 
de meteorologiske undersøgelser i Bengalen. Professoren havde ogsaa 
ved floden nær Calkutta ladet heise stormsignaler og derved advaret 
skibe mod at forlade havnen. Tiltrods for signalerne gik en stor damp- 
baad med 900 passagerer ud, men forliste, saa alle 900 druknede. 
Seks eller syv andre skibe af lignende størrelse blev paa grund af ad¬ 
varselen i havnen, deriblandt to, som skulde til samme sted som det, der 
forliste, og som udentvil ligesom dette vilde være gaaet tilgrunde uden 
de meteorologiske iagttagelsers hjælp. (Nature). 
