290 
Alrune eller galgemand i Bergens museum. 
Af A. Lorange. 
Originalen er omtrent 1 / h større end afbildningen og hviler i 
en sirligt forarbeidet kiste under dobbelt laag af glas og træ. 
Paa kistelaaget er fra ældre tid anbragt en indskrift, hvorefter 
»alrunen er roden af en urt, som siges at vokse blot paa retter- 
pladse og at give besidderen overnaturlige kræfter samt lykke til 
at finde skjulte skatte.« 
Endvidere ligger inde i kisten en seddel, hvorefter den i aaret 
1820 er solgt til løitnant Christie for 10— ti— norske speciedalere 
»under den betingelse, at saafremt den rette eiermand nu eller 
længer hen i tiden skulde melde sig og bevise sin ret dertil, be¬ 
meldte rodvekst og kasse da straks uden mindste indsigelse bliver 
mig Nils Hansen tilbageleveret.« 
Nils Elansen er imidlertid ubekjendt ligesom den rette eier¬ 
mand. Ingen ved derfor denne alrunes alder, eller hvorfra den er 
hidkommen. Kun indskriften paa laaget giver en antydning om dens 
tidligere skjæbne og bedrifter. 
Men saameget er sikkert: den har gamle aner. Naar det saa- 
ledes i skabelsens bog, kap. 30, fortælles, at Ruben bragte fra 
marken sin moder et hemmeligt middel, der skulde vende Jakobs 
hjerte fra Rachel til Lea, er dette middel fra gammel tid forklaret 
som en alrune. 
Samme urt maatte til, for at Odysseus skulde kunne modstaa 
Circes trylledrik, »men farligt er det for almindelige dødelige at 
grave efter den.« 
Plinius den ældre raader derfor i sin naturhistorie »hver den, som 
vil søge efter alruneroden, at han maa tage nøie iagt, at han ikke har 
vinden imod sig. Desuden maa han i forveien have slaaet tre kredse 
omkring sig og holde hovedet mod vest, medens han graver.« 
Alrunens botaniske navn er mcmdragora officinalis. Den hører 
til natskyggefamilien og vokser i Orienten og Middelhavslandene. I 
Tyskland kaldtes den ofte Erdmannchen, ligesom Pvthagoras i det 
6te aarh. gav den benævnelsen Antropomorfe = til et menneske 
forvandlet plante. Roden er nemlig i regelen tvespaltet og faar- 
derved let nogen lighed med en tiden menneskelig figur. Ved kunst 
og lidt tilskjæring kan denne lighed naturligvis gjøres endnu større. 
Naar saaledes roden tørres i varm sand, antager rodtrevlerne et haar- 
