292 
meget almindelige, og om rettergangsmaaden indeholder samtidige 
optegnelser mange merkelige enkeltheder. Saaledes f. ex. (N. mag. 
I. 315): »da kvinden negtede, drog byfogden hovedklædet af hende, 
saa det viste sig, at hun bar om hovedet et baand med tre knuder, 
hvori var haar, jord og anden troldom.« Hvad mere vidnesbyrd havde 
man behov! I 1590 maatte selv den bekjendte slotsprest Absalon 
Beyers enke lide døden paa Nordnæs, brændt som heks, fordi hun 
drev studeringer og havde boglig lærdom. 
Især var det mistænkeligt, naar nogen befattede sig med 
tørrede blomster eller lægende urter, og ve den, der fandtes i be¬ 
siddelse af en alrunerod. Enhver kunde selv se, at den var djeve¬ 
lens verk, en troldmand, der uden videre gjorde sin eier fortjent til 
baal og brand. 
I regelen var den vistnok heller ikke anskaffet for det gode. 
I sydlandene synes alruneroden jevnligen at have været be¬ 
nyttet som medicin, navnlig som bedøvelsesmiddel, f. ex. under 
kirurgiske operationer. I Nordeuropa derimod tjente den væsentlig 
kun til troldomskunster og »mørkets gjerninger«. Her steg dens 
verd ved, at den blev omgivet med hemmelighedsfuld rædsel. 
Almindelig var saaledes troen paa, at alruneroden blev opgravet 
fra rettersteder, og at den kun vokste under uskyldigt hængtes lig. 
Naturligvis maatte den hentes om natten og med livsfare. Rygtet 
gik, at naar den skulde rykkes op, skreg den saa jammerligt, at 
skriget kunde skræmme folk tildøde. »Derfor skulde graveren stoppe 
ørene vel til med voks og helst binde en snor om roden og have 
med sig en sort hund til at trække i snoren.« 
I det german, museum i Niirnberg findes en haandtegning fra 
det 16de aarh. fremstillende en airunegraver, der har med sig ikke 
alene snor og hund, men ogsaa et valdhorn til at overdøve alrunens 
jammerraab. 
I samme museums Anzeiger for 1886, hvorfra de fleste af oven- 
staaende oplysninger ere hentede, er gjengivet nogle ældre tegninger 
af alrunen, baade af alrunemand og alrunekvinde, ligesom af en origi¬ 
nal, der opbevares i samme museum. Men denne har ikke paa langt 
nær en saa interessant form eller merkelig skikkelse som alrunen i 
Bergens museum. 
Denne har vistnok altid været et pragteksemplar, ligesom den 
vistnok for nærværende i sit slags er den sidste gjenganger i norden. 
