298 
Da man havde erkjendt, hvilken overordentlig vigtighed surstoffet 
har for underholdet af de forskjellige legemsdeles virksomhed, var det 
naturligt, at lade det spille en rolle ved forklaringen af søvnen. Søvnen 
skulde staa i forbindelse med en forringet surstoftilførsel, med surstof- 
mangel i hjernen. Da blodet jo er den vei, ad hvilken surstoffet føres 
til hjernen, gjør denne theori ogsaa regnskab for, hvorledes blodmangel 
i hjernen medfører søvn; men heller ikke denne theori forklarer aar- 
sagen til søvnens perio di c it et. Hvorfor skulde den mængde surstof, 
som hjernen optager, til visse tider minke for efter nogle timers forløb 
atter at tiltage? 
Søvnen er ikke det eneste fænomen i dyrenes liv, som indtræder 
med regelmæssige mellemrum, hvad man kalder rhytmisk. Vi ved alle, 
at aandedrætsbevægelserne og hjertets sammentrækninger tinder sted paa 
lignende vis. Skulde ikke studiet af de sidste fænomener kunne kaste 
noget lys paa det spørgsmaal, vi beskjeftiger os med? 
Man erkjender almindelig, at aandedrætsbevægelsen bestemmes af 
pulsaareblodets indhold paa henholdsvis surstof eller kulsyre. Naar 
blodet er fyldt med surstof, indstiller det nervecentrum, som behersker 
aandedrættet, et øieblik sin virksomhed; lidt efter lidt berøves imid¬ 
lertid blodet sit surstof og forsynes istedetfor med kulsyre. Det 
saaledes forandrede blod virker nu paa nervecentret, og en aandedræts- 
bevægelse tinder sted, hvorved surstofforsyningen fornyes, kulsyren bort- 
skaffes, og den oprindelige tilstand atter indtræder. Derpaa begynder 
det samme spil paany. Det er selve den kemiske forandring i blodets 
sammensætning, som fremkalder de bevægelser, der er nødvendige for 
at bringe den oprindelige tilstand tilbage. 
Musklernes udmattelse gjennem arbeide og gjenoprettelsen af deres 
virkekraft er et andet fænomen, som har endnu større lighed med 
følelsen af træthed og søvnens oplivende virkning. Nu ved vi af 
J. Ranke’s undersøgelser fra mere end tyve aar tilbage, at musklernes 
træthed fremkaldes af visse stoffer, særlig melkesyre, som frembringes 
ved muskelsammentrækningerne og ophober sig i musklerne. Hvis man 
indsprøiter disse træthedssubstanser i en utræt muskel, blir den udmattet 
og ude af stand til at arbeide; hvis man fjerner dem ved en kunstig 
udvaskning eller lader blodomløbet faa tid til at føre dem bort og 
erstatte dem ved andre stoffer, forsvinder trætheden, musklerne gjen¬ 
vinder paany sin virkekraft, de vaagner. Ranke antog, at trætheds- 
substansernes virksomhed beroede paa, at de bemægtigede sig surstoffet; 
enten dette er tilfældet, eller syrerne virker direkte, er det ogsaa her en 
kemisk forandring i organet — en forbigaaende forgiftning — som 
tvinger det til ro, indtil de stoffer, som er frembragte ved organets 
virksomhed, er bortskaffede og dette selv paa en maade fornyet. 
/ 
