30i 
der f. ex. æther; men hvis man lader den dannede æther opsamle sig, 
saa gaar dannelsen af æther langsommere og langsommere for sig, og 
stanser tilslut ganske. Ved indvirkning af en slags ferment eller gjær 
paa rørsukker faar man det forvandlet til en anden sukkerart (invert- 
sukker); lader man invertsukkeret opsamle sig, saa hæmmes tilslut pro- 
cessen. 
Det er derfor begribeligt, at heller ikke organismen kan vedblive at 
arbeide, hvis den ikke skaffer bort de overflødige frembragte produkter, 
hvad vi kan kalde asken, og det er klart, at den heller ikke kan arbeide, 
hvis den ikke stadig skaffer sig nyt brændemateriale: bortskaffelsen af 
ponogenerne og gjenopbyggelsen af de dekomponerede stoffer er nød¬ 
vendige forudsætninger for arbeidets fortsættelse. Det er ligesaa begri¬ 
beligt, at under visse omstændigheder, særlig naar man arbeider sterkt, 
de to sidstnævnte processer kan gaa langsommere for sig end de 
modsatte, dekompositioner og frembringelser af ponogener, og at derfor 
legemet efter nogen tids forløb kan blive opfyldt af sine egne dekom- 
positionsprodukter og være ude af stand til at fortsætte arbeidet, før 
det er renset gjennem nogen tids hvile. 
Allerede disse almindelige betragtninger fører os til at forstaa 
istandkomsten af en mere eller mindre regelmæssig periodisk veksling 
mellem arbeide og hvile, men giver dog ingen tilstrækkelig forklarings- 
grund for søvnen. Søvn er noget mere end udygtighed til arbeide, 
særlig har den mere med nerverne at gjøre. Musklernes dekompositions- 
produkter og træthedsstofferne idethele behøver ikke udenvidere at være 
søvnfrembringende. Forat et stof skal have en saadan virkning, er det 
for det første nødvendigt, at vedkommende stof har en særlig indvirkning 
paa nervecentrerne og for det andet, at denne virkning er en saadan, 
at de for en tid sættes ud af virksomhed. 
Stoffer, som har disse egenskaber kjender vi nu adskillige af: 
æther, chloroform, chloral, og i fremtrædende grad de narkotiske alka- 
loider: morfin, narcein etc. 
Hvis vi nu betragter de stoffer, det dyriske legeme frembringer, saa 
er der ingen af dem, som bedre end leucomainerne opfylder de for¬ 
dringer, vi af theoretiske grunde maa stille til søvnighedsstofferne. Leu¬ 
comainerne er først nylig opdagede, men vi ved allerede nu, at de i 
sine kemiske egenskaber overordentlig meget ligner visse alkaloider, 
især morfin. Særlig ligner de det med hensyn til sit forhold ligeoverfor 
surstof, som de med stor begjærlighed forbinder sig med til nye stoffer 
med nye (ikke narkotiske) egenskaber. 
Lader nu leucomainerne sig af forskjellige grunde udpege som de 
søvnfrembringende stoffer, saa bliver spørgsmaalet: hvorledes virker de? 
