302 
Er deres virkning den, at de optager surstof saaledes, som Preyer mente 
om sine ponogener, eller har de en direkte indflydelse paa nervecellerne? 
Spørgsmaalet kan ikke med fuld sikkerhed afgjøres, efter hvad vi for 
tiden ved, men den sidste antagelse har dog en høi grad af sandsyn- 
lighed for sig, fornemmelig naar vi tager virkningen af plantealkaloiderne, 
særlig morfin, for os. Ingen antager, at morfinens virkning beror paa berø¬ 
velse af surstof, dertil er de doser, som behøves, for smaa. i centigram 
morfin virker allerede søvndyssende; naar denne mængde forbinder sig 
med surstof, optager den omtrent 2 centigram, hvad der er mindre 
end V 80 af det vi indaander i løbet al et minut. Vi ved endnu ikke, 
hvor stor dosis leucomamer der udfordres forat frembringe søvn, men 
udentvil er dosen liden, og naar vi dertil tager. i betragtning, hvor 
smaa mængder leucomamer legemet indeholder, bliver det vanskeligt, 
for ikke at sige umuligt, at holde paa, at det er den surstofbe- 
røvelse, de maatte bevirke, som fremkalder søvn. Et andet faktum, 
som taler mod surstofberøvelse som mulig grund til søvnen er at flere 
stoffer, som ikke virker surstofoptagende, er narkotiske (f. eks. ozon). 
Paa den anden side er der kjendsgjerninger, der bringer os nær¬ 
mere forstaaelsen af, hvorledes baade leucomainerne og de sædvanlige 
narkotiske stoffer kan virke direkte paa hjernens elementer. Fornemmelig 
har man iagttaget, at endel af disse stoffer indgaar i direkte kemisk 
forbindelse med den graa hjernesubstans og med andre eggehvidelig- 
nende stoffer og virker forandrende paa dem. At gaa nærmere ind paa 
disse detaljer vilde imidlertid føre os for vidt, vi kan kun sige, at hvad 
vi ved i denne retning ogsaa støtter den antagelse, at virkningen baade af 
leucomainerne og musklernes træthedsstoffer ikke beror paa surstofbe¬ 
røvelse, heller ikke er baseret paa blodmangel, men paa direkte 
kemisk virkning: en slags forgiftning. 
En theori for søvnen maa gjøre regnskab for den periodiske af- 
veksling mellem arbeide, træthed og søvn, og det er let at se, at »for- 
giftningstheorien« tilfredsstiller disse fordringer. 
I kort resumé er det vi har udviklet følgende: ethvert arbeide, 
med musklerne eller hjernen, frembringer dekompositionsprodukter. Naar 
disse faar ophobe sig, vanskeliggjør de lidt efter lidt fortsættelsen af 
arbeidet: det er trætheden. Tilslut frembringer dekompositionsproduk- 
terne, og blandt dem fortrinsvis leucomainerne (i lighed med morfinen), 
en forgiftning af hjernecellerne, der sætter dem ud af virksomhed: det 
er søvnen. Dette er theorien i korte træk, men der kommer en mængde 
omstændigheder til, som gjør forholdene mere complicerede. 
For det første kjæmper organismen uafbrudt imod den forgiftning, 
der truer den, og søger at fjerne dekompositionsprodukterne: blod- 
