304 
andet end ufuldstændig; samtidig med at én del fjernes gjennem ud- 
tømmelserne og en anden del uskadeliggjøres ved surstoffets hjælp, vil 
en tredie del blive tilbageholdt i hjernen. De paa den maade for¬ 
andrede hjerneceller vil nu have større og større besvær med at udføre 
sin funktion og vil stadig behøve sterkere og sterkere paavirkninger 
lorat holde sig i virksomhed og vedblive at være vaagne. Fra et vist 
punkt af bliver legemets bevægelser stadig langsommere, sanserne 
sløves, og tankerne omtaages, med et ord: vi føler os trætte. Tilslut 
kommer vi til et punkt, hvor de sædvanlige paavirkninger ikke mere er 
tilstrækkelige til at bringe hjernens kemiske omsætninger i gang, dens> 
virkekraft er for en tid ophørt, og vi sover. 
Det er let forstaaeligt, at ponogenerne kun virker paa de hjerneceller,, 
i hvilke de trænger ind. Denne begrænsede virkning forklarer det fæno- 
men, vi kunde kalde delvis søvn. »Selv den dybeste søvn,« siger med 
rette Exner, »er ved umerkelige overgange forbundet med den fuld- 
stændige vaagne tilstand. Iagttager man sig selv, mens man holder paa 
at sovne ind, saa merker man, at den tankekreds, i hvilken man bevæger 
sig, stadig bliver engere og engere-. Man kan sige, at visse 
tankegrupper endnu er vaagne, medens andre allerede ligger i dyb søvn.« 
De celler, hvoraf legemet er opbygget, sovner ind én efter én, 
ligesom de dør én efter én og i en hierarkisk orden. De, som behersker 
de mest indviklede og derfor høieste livsfunktioner, er ogsaa de mest 
ømfindtlige og de, som lettest bringes i uorden. Om end biomstændig- 
heder maa indrømmes et betydeligt spillerum, kan man derfor forudse, 
at de høieste nervecentrer som regel først maa sovne ind, og at søvnen 
derpaa gradvis udbreder sig til de lavere centrer. 
Disse bemerkninger gjør tildels rede for somnambulismen, om hvil¬ 
ken det er paavist, at den beror paa en delvis søvn. 
Paa den anden side kan det tænkes, at visse af de høiere eller 
overordnede hjernedele, som er indsovnede tidligst, senere kan vaagne 
op enkeltvis eller i grupper. Maaske vil man ad denne vei komme 
til at forstaa drømmenes mangfoldighed og merkelige sammenhæng 
og disse pinlige mareridt, »under hvilke vi anstrenger os forat ud¬ 
føre en bevægelse, men føler os som fastlænkede.« Her maa de 
hjernedele, der behersker bevægenerverne tænkes at sove, mens de, 
der frembringer tankerne, er vaagne; under somnambulismen derimod 
maa bevægenerverne tænkes at være i fuld virksomhed, mens tænke- 
evnen sover. 
Om vi end, som ovenfor anført, i modsætning til den tidligere 
antagelse, maa tro, at ponogenernes virkning ikke beror paa surstof- 
berøvelse, men er en direkte forgiftning, saa er dog leucomainernes 
tilbøielighed til at forene sig med surstof et moment, der ogsaa maa. 
