319 
naturvidenskabelige kundskaber er følgende »lang række geolo¬ 
ger af første rang, Owen, Mivart, Morell, Laycock, Murphy, 
Asa Gray, Baden-Powell, Argyll, Dana, Wallace.« Af disse 
authoriteter paa geologiens omraade er mindst to ikke geologer (Gray, 
Wallace); en hel del af de andre vilde vist forbauses ved at finde 
sig selv sat i »første rang.« 
Bogen er for uinteressant og for lidet original selv i sin bornerthed 
til at fortjene stort flere ord; lad os endnu blot faa gjøre opmerksom 
paa den store hovedfeil i hele bogen, at der ikke skjelnes mellem 
descendenstheori og Darwinisme. Af disse theorier gaar som bekjendt 
den første ud paa, at arter af levende væsener ikke er fremtryllede ved 
skaberhandlinger, men fremgaaede som produkter af naturlige kræfters 
gradvise samvirken. Darwinismen er en specialtheori, der søger at give 
en forklaring paa, hvorledes arters gradvise forandring har gaaet for 
sig. Descendenstheoriens sidste konsekvents er, at det første levende væsen 
opstod af den uorganiske materie ved chemisk-fysikalske kræfter og at 
mennesket intet er uden det øverste led af en af de fra dette udgaaende 
kjæder. Denne theori er det, som menes at berøre den religiøse tro; 
den burde det været, A. havde kjæmpet imod. saafremt den virkelig 
ikke kan forenes med kristendommen, hvad dog mange haaber den 
kan. Men vilde han kjæmpet mod den, burde han nødig have hen¬ 
vendt sig til naturforskerne og forlangt deres stemmegivning i sagen. 
For majoriteten af naturforskerne er denne theori en nødvendig følge 
af de naturvidenskabelige fakta; vil man citere upartisk, kommer 
majoriteten at være for den lære. 
Lidt anderledes er det med Darwinismen, som A. hele tiden 
kjæmper mod som don Quixote mod vindmøllen. Den har ingen 
betydning for livsopfatningen, og om den vil enhver videnskabsmand 
indrømme: det kapitel er endnu uafsluttet. Udviklingens mekanik er 
endnu ufuldstændig kjendt som de levende væseners egen. Der ej: imid¬ 
lertid et bredt svælg derfra og til Asperheims knaldeflekt: »Darwinismen 
holder paa at blive en gjenganger, og, som bekjendt, har det indtil 
denne dag været anseet for meget uvidenskabeligt at »gaa igjen.«« 
Theologien skader sig paa det værste ved med svage og rustne 
vaaben at kjæmpe mod videnskabens fremskridt. Det nytter den ikke mere 
at ville lede og hæmme videnskabens udvikling: den maa herefter 
udvikle sig selv, hvis den vil holde skridt. Asperheims bog hører 
nu, heldigvis for theologien, til en klasse bøger som næsten er uddød; 
da Darwinismen netop kom frem hos os, havde vi nok af den slags, 
senere er de aftagne, og vi haaber ikke oftere at faa med slige arrogante 
dillettantbøger om alvorlige emner at gjøre. — t. 
Arabella Bu ekle y. Videnskabens Eventyrland. Efter den 
engelske originals 18de oplag, frit oversat og forøget af Sophus 
Tromholt. (Fr. Nygaard og Jul. Schlichtkrull) 6 hefter a 50 øre. 
iste hefte. 
Da denne bog har opnaaet hele 18 oplag i England, maa den 
altsaa have et stort publikum dér, og den vil da antagelig faa et be- 
tydeligt publikum hos os ogsaa. Vi maa imidlertid tilstaa: vi skjønner 
