325 
stjerner, som staaende nær Venus er bleven antaget for dens maane. 
Dette resultat kommer saa meget mere uventet, som man ikke tid¬ 
ligere har studeret nøiere dette spørgsmaal, der nu har staaet paa 
dagsordenen i mere end 200 aar, fra denne side. Og grunden hertil 
har vel været, at man har ment, astronomer, der var vante til at 
observere, ikke vilde have talt om nogen drabant uden først at 
undersøge, om der virkelig eksisterede nogen stjerne i den egn, 
hvor Venus viste sig sammen med en problematisk maane. Som 
sagt har Stroobant fundet, at der flere gange er bleven observeret 
fiksstjernen Saaledes er den stjerne, som Rødkiær saa 5te august 
1761, Orionis, og hvad Horrebow 4de januar 1768 antog for 
Venusmaanen, var © Libræ. 
At beliggenheden af den formodede maane nøiagtig stemmer 
med de fundne fiksstjerners positioner, kan man ikke vente. Diffe¬ 
rensen løber sædvanlig op til nogle minutter. Men dette blir meget 
forklarligt, naar man erindrer, at de observationer, som foreligger, 
ikke kan gjøre fordring paa streng nøiagtighed, thi som oftest er 
maanens beliggenhed angivet efter et skjøn. Og denne slags be¬ 
stemmelser kan, som Stroobant nærmere paaviser, give anledning 
til større feil. Under disse omstændigheder synes det saaledes at 
være godtgjort, at et større tal af de nævnte observationer af den 
antagne maane bedst finder sin forklaring ved, at Venus har befun- 
det sig saa nær en fiksstjerne i den egn, hvor den stod, at de 
begge har kunnet sees i kikkertens synsfelt. Og ved en af de paa- 
viste overensstemmelser er dette end mere bekræftet, idet den be- 
vægelse, man fandt hos maanen under observation, er netop, men 
kun i modsat retning, Venus’ egen bevægelse i selvsamme moment 
i forhold til fiksstjernen. 
Efter denne undersøgelse af Stroobant maa spørgsmaalet om 
Venusmaanen ansees for løst og denne blive, for at bruge et citat 
fra Humboldt, »at regne til en ukritisk tids astronomiske myther.« 
