329 
Imidlertid blir alting i videnskaben drøftet og atter undersøgt 
mange gange, før man kommer til et endeligt resultat, og saaledes 
ogsaa denne lære om fagocytoce, som den kaldes, og dansken 
Christmas Dirckinck-Holmfeldt har ved at gjenoptage Met- 
schnikoffs undersøgelser fundet, at leukocyterne kun i ringe 
mængde æder miltbrandbaciller. Han har gjort sine undersøgelser 
paa varmblodige immune dyr; hvide rotter f. eks., som er næsten 
immune mod miltbrand. Inficerte han disse dyr ved at bringe ba- 
ciller ind under huden hos dem, saa opstod der en liden betændelse 
paa stedet med dannelse af pus eller værk, og i dette pus laa miltbrand- 
bacillerne uden at fortæres imellem puslegemerne, men trivedes rigtig- 
nok ikke; de døde af lidt efter lidt. Inficeres et modtageligt dyr paa 
samme maade, saa dannes der ikke pus, miltbrandbacillerne blir ikke 
dræbte, de vokser og formerer sig og trænger ind i blodet. Lignende 
forhold findes ved en del andre mikrobesygdomme. Saaledes findes 
der en museseptikæmi eller blodforgiftning hos mus, der fremkaldes 
ved en yderst liden bacil; denne dræber kun husmus, markmus er 
aldeles immune mod den, og indpoder man den hos kaniner, frem¬ 
kaldes kun en lokal betændelse. Kaniner, som altsaa ikke kan værge 
sig mod miltbrand, kan dog modstaa en anden bacil. Dette viser, 
at immuniteten ikke alene er afhængig af den dyriske individualitet, 
men ogsaa af vedkommende giftstofs egenskaber. Det samme viser 
sig ogsaa ved den saakaldte afsvækkede miltbrand; denne er en af 
Pasteurs store opdagelser. Det var først Toussaint, som fandt, 
at miltbrandgiften ved at ophedes i io minutter til 55° C. tabte sin 
giftighed saaledes, at den ikke længere formaaede at dræbe de dyr, 
hos hvilke man indpodede den. Pasteur tog nu denne sag under 
behandling. De ved kanske, at man kan dyrke miltbrandbaciller, 
som man dyrker markens frugter; kun er arbeidet en hel del van¬ 
skeligere; men jeg kan ikke her gaa ind paa at meddele Dem me- 
thoderne for denne dyrkning; vi faar lade os nøie med resultaterne. 
Pasteur dyrkede nu miltbrandbaciller ved forskjellige temperaturer 
og fandt derved, at naar han dyrkede dem ved en temperatur mel- 
lem 42 og 43° C., saa tabte de i giftighed, og det desto mere jo 
længere han dyrkede dem ved denne temperatur. Fremdeles gjorde 
han den iagttagelse, at naar han indpodede disse afsvækkede milt¬ 
brandbaciller hos dyr, faar eller kjør f. eks., saa blev de rigtignok 
noget syg, men overstod sygdommen, og naar han saa senere ind- 
