330 
podede de samme dyr med fuldkraftig miltbrandgift, saa overstod 
de ogsaa den sygdom eller blev slet ikke ste; de var altsaa vakci- 
nerede eller gjort immune mod sygdom men. Her var altsaa selve 
sygdomsgiften blevet anvendt mod sygdom men, idet man kunstigt 
gjorde den svagere, og indpodningen af denne svage gift beskyttede 
mod virkningen af den sterke gift. Indpoder man nu den afsvæk- 
kede gift hos modtagelige dyr, kaniner f. eks., saa viser det sig, at 
der paa indpodningsstedet dannes pus eller værk ligesom hos uimod- 
tagelige dyr. Christmas Dir cki nek-Holm fei elt linder ogsaa i 
disse tilfælde, at leukocyterne ikke æder bacillerne, men dog dræber 
dem, saa de ikke vokser ud eller kan bruges til at forgifte andre 
for miltbrand mere modtagelige dyr som mus. En anden under- 
søger, dr. Hess, linder derimod Metschnikoffs angivelser rigtige, 
nemlig at leukocyterne æder bacillerne. Hvorledes nu dette forhol¬ 
der sig, saa er der enighed om, at de afsvækkede baciller frem- 
kalder pusdannelse og at pusdannelsen tager livet af bacillerne. 
At saa er tilfældet, tror jeg at have erfaret hos mig selv; 
jeg obducerede nemlig for nogle aar siden en kvinde, der var død 
af barselfeber, det vil sige septikæmi eller blodforgiltning. Under 
obduktionen stak jeg mig med en kniv i den venstre pegelinger, men 
stikket var saa ubetydeligt, at jeg ikke ændsede det; 2 dage efter 
havde jeg imidlertid paa dette sted en pusfyldt blære, som jeg stak 
hul paa og undersøgte; det viste sig da, at der var en utallig 
mængde af meget smaa tynde baciller, der i alle maader lignede 
dem, der fremkalder septikæmi; ogjegvilde, antager jeg, rimeligvis 
have faaet septikæmi, hvis bacillerne var trængte ind i blodet og ikke 
var blevet fakke de og dræbte af de leukocyter, der som pus samlede 
sig omkring dem og dannede den lille blære. Efter dette skulde 
altsaa immuniteten afhænge af, om man havde leukocyter, der var 
snar nok i vendingen til at indfinde sig der, hvor fienden trængte 
ind, og enten kvæle eller æde ham. Men heller ikke herved faar 
vi nogen bedre forstaaelse al vakeinationens evne til at gjøre dyr 
og mennesker immune. Fordi om leukocyterne var istand til at 
kvæle eller æde en afsvækket sygdomsgift, blir det lige gaadefuldt, 
at de derved skulde faa evnen ogsaa til at udrette det samme over¬ 
for en fuldt kraftig gift. Man maa nemlig lægge merke til, at det 
kun er forholdsvis faa af alle de leukocyter, der findes i et dyr eller 
menneske, som ved vakeinationen vilde faa vanen eller evnen til at 
