33 1 
æde mikrober, og at efter nogen tid vilde disse leukocyter rimeligvis 
være gaaede til grunde og have givet plads for nye, som altsaa maatte 
have arvet sin mikrobeædende evne fra sine forfædre, og saa skulde 
det dertil netop være disse, der indfandt sig paa kamppladsen, og 
ikke de andre leukocyter, der ikke havde faaet en saadan opdra- 
gelse eller en saadan arv. Man kan ogsaa tænke paa en anden 
mulighed for at forklare sig vakcinationen og immuniteten. De ved 
alle fra Deres børnelærdom, at Mithridates vænnede sig til at spise 
gift saa længe, at gift ikke længere kunde skade ham. Det 
samme ser vi stadigt gaa for sig i Østerrige, hvor beboerne i visse 
egne spiser arsenik og derved bringer det til at taale kvantiteter af 
denne gift, som vilde slaa andre mennesker ihjel. Nu producerer 
mikroberne ved sin livsvirksomhed ogsaa gifte, de gifte, som man 
kalder ptomainer, og man kunde tænke sig, at man ved vakcinatio¬ 
nen i virkeligheden forgiftede organismen, men kun i en ringe grad, 
dog nok til at kunne modstaa den kraftigere gift, naar denne trængte 
ind. Imidlertid er disse ptomainer eller mikrobegifte endnu saa 
ufuldstændig kjendte og ligeledes deres forhold til de ved mikroberne 
fremkaldte sygdomme, at det er umuligt for tiden at have nogen me¬ 
ning herom, man kan i det høieste have en mistanke. Mikroberne er 
ellers saa yderst ømfindtlige for den jordbund, man byder dem at 
vokse paa, at der vistnok kun skal en yderst liden modifikation i 
sammensætningen af vore vædsker til for fra modtagelige at gjøre 
os uimodtagelige eller immune for en sygdom. 
Den bekjendte Koch har gjort et andet forsøg paa at gjøre et 
dyr immunt. Der gives visse stoffer, der er yderst giftige for mi¬ 
kroberne og dræber dem øieblikkelig selv i meget sterke fortyndin- 
ger. En saadan gift er det kviksølvoxyd, som kaldes sublimat; i 
en fortynding af i til iooo eller 5000 dræber det ganske sikkert alle 
mikrober. Nu forsøgte Koch at give et dyr saa meget sublimat, 
som det kunde taale uden at dø for at gjennemsyre det med subli¬ 
mat, som man siger, og derpaa indpodede han en sygdomsvækkende 
mikrob hos det; men dyret døde af sygdom men trods sublimaten. 
Staar vi saaledes magtesløse overfor forklaringen og forstaael 
sen af vakcinationen og immuniteten, saa ved vi dog en hel del 
derom, der ikke alene har en stor interesse, men ogsaa er af over- 
maade stor praktisk betydning. Jeg har allerede nævnt Pasteurs 
vakcination mod miltbrand, og at han anvender selve miltbrand- 
