333 
ibeskytter den dem, gjør dem immune mod hønsekolcra. Mod endnu 
en tredje dyresygdom har Pasteur fundet en vakcine, nemlig mod 
en sygdom hos svinet, som jeg ikke ved sikkert, om der forekom¬ 
mer hos os: det er en rosenagtig sygdom, der almindelig ender 
med døden; den kaldes paa tysk Rothlauf der Schweine og paa 
dansk rødsyge. Denne sygdom angriber ogsaa kaniner, men naar 
man overfører den fra kanin til kanin, blir den lidt efter lidt mildere, 
og indpoder man den saa fra kanin til svin, blir disse ved denne 
mildere form af sygdommen vakcineret mod den ondartede form. 
Istedetfor at dyrke sygdomsgiften udenfor den dyriske organisme og 
derved afsvække den, dyrker man den altsaa hos et andet dyr end 
det, der nærmest er udsat for den, og faar derved en afsvækket gift. 
Et lignende tilfælde har vi fra en menneskelig sygdom, den 
gule feber. Denne sygdom fremkaldes ogsaa ved en mikrobe, der 
blev opdaget i 1880 af dr. Domingos Fr eire i Rio Janeiro. Han 
har ogsaa kunnet dyrke den udenfor den menneskelige organisme 
og tillige i en dyrisk organisme, nemlig hos marsvin, der er mod- 
tagelige for sygdommen; overfører han nu sygdommen fra marsvin 
til marsvin, saa aftager den i farlighed, og bruger han mikrober, der 
kommer fra den 10de til den I 2 te generation af indpodede marsvin, 
til indpodning hos mennesker, saa er dette vakcine for dem. I 1885 
vakcinerede han saaledes 3051 personer, og af disse døde det aar ingen 
af gul feber. Det blir efter disse erfaringer noksaa rimeligt at antage, 
at kokopper er den samme sygdom som menneskekopper, kun at 
den forløber mildere hos kjørene og at derfor giften fra dem kan 
bruges som vakcine mod menneskekopper. Ved den gule feber har 
dr. Domingos Frei re nogle gange vakcineret folk, der allerede 
havde faaet feberen, og disse patienter overstod sygdommen. Dette 
er i høieste grad merkeligt og svarer til, hvad Pasteur har gjort 
med hundegalskaben. 
Pasteur har gjennem mange aar studeret hundegalskaben 
eller vandskrækken, og troede engang at have fundet den mikrobe, 
der foraarsagede den. Dette viste sig at være feilagtigt; imidlertid 
fandt han ud, at sygdommens gift var afleiret i det centrale nerve¬ 
system, i hjernen og rygmarven. Ved at overføre sygdommen paa 
kaniner og fra kanin til kanin, fik han den mere og mere ondartet. 
Af saaledes forgiftede kaniner udtog han rygmarven og hængte 
den op i tør luft i et glas; ved dernæst at prøve giftigheden af saa¬ 
ledes ophængte rygmarve fandt han, at de aftog i giftighed jo læn 
