334 
gere de havde tørret. Den saaledes afsvækkede gift benyttede han 
først som vakcine hos hunde, der ved den blev immune mod den 
giftigste hundegalskab. Han gik dernæst et skridt videre og indsprøi- 
tede den afsvækkede gift hos dyr, der allerede var indpodede med sterk 
gift, og det merkelige skete, dyrene fik ikke vandskræk. Og saa 
endelig vovede han at anvende denne fremgangsmaade paa mennesker, 
der var bleven bidt af gale hunde. Den første, der blev behandlet 
saaledes, var en unggut fra Elsass, Joseph Meister, der kom til 
Pasteur nogle dage efter at være bleven bidt af en gal hund. 
Pasteur tog ham under behandling, begyndte med at sprøite ind 
under huden den svageste gift og de følgende dage jevnt stigende 
sterkere og sterkere gift, og Joseph Meister fik ikke vandskræk. 
De vil af aviserne kjende den bevægelse, meddelelsen herom frem- 
kaldte. Der strømmede nu i mængde patienter til Pasteur, og 
det vårede ikke et aar, før tallet af behandlede overskred 1000, og 
mesteparten af dem reddedes. Dette er nu altsaa i grunden noget 
andet end vakcination, idet indpodningerne ikke anvendes til fore- 
byggelse af sygdommen, men til dens behandling. Dog er det at 
merke, at vandskræk aldrig udbryder umiddelbart efter biddet al en 
gal hund, men først længere tid efter, og paa grund heraf virker 
kanske behandlingen i virkeligheden som vakcinationen. Men dette 
kan ikke gjælde de tilfælde af gul feber, i hvilke Domingos Freire 
først vakcinerede efterat sygdommen var udbrudt, og mod menneske- 
kopper nytter det ikke at vakcinere efterat sygdommen har an- 
grebet en. 
Saa har vi endelig dr. Ferrans vakcination mod kolera; denne 
er desværre ikke saa paalidelig som de før omtalte, og dr. Ferrans 
fremgangsmaade gjør vel meget indtryk af, at han alene har villet 
tjene penge; han har aldrig givet nogen fuldstændig meddelelse om 
sin fremgangsmaade; man ved kun, at han ogsaa dyrkede kolera- 
bacillerne udenfor organismen og sprøitede af disse kulturer ind 
under huden. Det er nok tænkeligt, at koleragiften indsprøitet 
under huden kanske er mindre farlig, end naar den kommer ned i 
tarmkanalen, og at saaledes denne methode virkelig kan tjene til 
vakcination; men som sagt, vi ved for lidet herom til at kunne 
danne os nogen bestemt formening. 
De ser altsaa, at vi endnu ikke formaar at forklare immuniteten 
og vakcinationen, men det kan selvfølgelig ikke hindre os i at an- 
