349 
i aarevis pleiet at seile forbi hinanden midtveis mel]em rutens ende¬ 
punkter, det ene paa fremgaaende, det andet paa tilbagegaaende. En¬ 
gang kom skibene altfor ret paa hinanden og maatte styre til siden. 
Begge skibe fulgte, efter hvad der blev oplyst, styringsreglerne, som jo 
skulde ført til, at de gik klar. De gik imidlertid med fuld fart, og der 
var ikke tilstrækkeligt rum for den dreining, agterstavnen maatte udføre; 
følgen var, at de stødte sammen med slig voldsomhed, at det ene øie- 
blikkelig sank. I aviserne blev dette sammenstød betegnet som ufør- 
Fig. 4 - 
klarligt, da den sunkne baad blev rammet paa den modsatte side at 
den, man skulde have formodet, hvad der er let forklarligt efter min 
ovenfor fremsatte antagelse om skibenes bevægelse under dreiningen. 
Efter alt, hvad jeg kan forstaa, var det ved at lægge roret akkurat 
modsat af, hvad der paabydes i styringsreglerne, at kapteinen paa 
Merlin fik det stød, hans skib truedes af, til at ramme langs siden, 
istedetfor paatvers af skibet. 
Fig- 5 - 
Som et sidste bevis vil jeg nævne den store dampbaad Oregon $ 
forlis. De nærmere omstændigheder ved denne sag er uheldigvis ikke 
sikkert kjendte, men man formoder, at den blev paaseilet af et skib, som 
kom skraat ind fra bagbord og som i taagen kom for nær til at kunne 
undgaaes. Det synes mig meget muligt, at aarsagen til kollisionen ogsaa. 
her var, at man fulgte styringsregler, som ikke tåger noget hensyn til 
den afbøining, jeg her har omtalt. Fig. 5 viser min antagelse om, hvad 
der skede; fig. 6, hvad der kunde skeet, hvis man havde handlet stik 
imod styringsreglerne. Havde skibene da stødt, vilde de kun skuret 
langs siden uden at lide nogen alvorlig overlast. 
Det var at ønske, at der blev gjort en række forsøg med hensyn 
til denne afbøining og dens forhold til skibenes længde, drægtighed 
og fart. 
