360 
Ligesom tuberklerne kan bryde igjennem og ødelægge luftrørene, 
kan de ogsaa æde sig igjennem blodkarrene i lungen; man faar da 
blodspytning. Eller det hænder, at smaa dele af tuberklen med 
alle dens myriader af tuberkelbaciller rives med af blodstrømmen 
og spredes udover hele kroppen; man faar da den saakaldte miliære 
tuberkulose, der samtidig angriber en større del af legemets organer 
og hurtigt fører til døden. 
Hvor hurtigt den her skildrede udbredelse af tuberkulosen gaar 
for sig i et angrebet organ er vidt forskjelligt, og beror paa forhold, 
der endnu er saa godt som fuldkommen ukjendt. Snart gaar det 
i en rivende fart, snart langsomt gjennem aarrækker, og heldigvis 
kan sygdommen stundom stoppe og forsvinde. Dette gaar for sig 
paa den maade, at de ytterst liggende celler i tuberklerne har saa 
megen livskraft, at de modstaar bacillens gift og istedetfor at øde 
sin kraft paa at formere sig, danner nyt, sterkt, levedygtigt væv, 
der som en armasse omgiver det angrebne punkt med de deri 
værende tuberkelbaciller og danner en barikade mod disses videre 
fremtrængen. De indestængte tuberkler dør og blir ostede og tuberkel- 
bacillen kan dø med. Er den ostede masse liden kan den opsuges 
af safterne og udskilles af kroppen; er den større kan den tørre 
ind og forkalkes; man finder undertiden slige ostagtige eller forkal- 
kede knuder omgivne af et fast, tæt arvæv i lungerne paa folk, 
som er død af andre aarsager end tæring. Men slige gamle tuberkler, 
om de synes noksaa godt indesluttede, medfører dog altid nogen 
fare; der kan endnu findes levedygtige baciller i dem, der ved given 
leilighed kan smutte igjennem og anrette ny skade. 
Jeg har her skildret den typiske maade, hvorpaa tuberkulosen 
optræder; den kan i større eller mindre grad ændres eftersom det 
ene eller andet organ angribes eller eftersom den betændelse, der 
altid i nogen grad kommer istand omkring tuberklerne er mere 
eller mindre fremtrædende; men altid og overalt gjenfindes mere 
eller mindre udviklet tuberkeldannelsen med dens kjæmpeceller og 
tendens til at ødelægge det normale væv og danne ostemasser. 
Jeg har flere gange nævnt, at tuberklen kan angribe alle le¬ 
gemets dele. Oftest træffer vi den i lungen, da har vi tæring; vi 
finder den i hjernen, da har vi den frygtede hjernebetændelse, der 
mest angriber børn og som i 1885 bortrev omtrent 1200 smaa, og 
vi finder den hyppig i underlivets forskjellige organer. Det er frem- 
