Mindre meddelelser. 
Hvor nord er. Den i »Naturen« nr. io efter La Nature givne 
anvisning til at finde »hvor nord er« er høist ufuldkommen, selv efter 
rettelsen af den i nr. n anførte trykfeil. Methoden beror nemlig paa 
den feilagtige forudsætning, at den vinkel, som skyggen af en vertikal 
gjenstand danner med meridianen, vokser i samme forhold som tiden, 
eller som det vilde hede med et astronomisk udtryk, at solens azimut 
er det samme som dens time vinkel. Uden nogensomhelst astronomisk 
kundskab kan man overbevise sig om feilen f. eks. ved hjælp af den 
kjendsgjerning, at ved midsommertid staar solen paa vore bredder i 
vest meget nær kl. 5 om eftermiddagen; stiller man sig da med solen 
i ryggen og med urets lilleviser i skyggens retning, saa kommer urski- 
vens V lige mod øst og følgelig II mod nord; men som enhver kan se, 
ligger II ikke midt imellem XII og V. Man vilde i dette tilfælde ved 
at følge anvisningen faa en feil af 15 0 i middagslinjens retning, endog 
bortseet fra tidsjevningen. Paa lavere bredder blir feilen endnu større. 
Kristiania, 2 den December 1887. 
H . G. 
Sne som en ødelægger af kunstverker i by erne. Det er en 
almindelig bekjendt sag, at jo længere man kommer nordover fra Middel¬ 
havslandene, desto mere forsvinder alle kunstverker fra fri luft, og for¬ 
klaringen herfor er da den, at de ikke taaler det nordiske klima, der 
med sin hyppige vekslen af varme- og kuldegrader snart bringer dem 
til at forvitre. Og denne forklaringsmaade har ogsaa sin rigtighed for 
en del kunstverkers vedkommende. Saaledes for freskomalerierne, hvor 
vand kan trænge ind i de med tiden opstaaede fine sprækker og ved 
sin frysning udvide disse og ødelægge maleriet i løbet af en snes aar. 
Paa samme maade ved andre porøse gjenstande, som f. eks. sandsten. 
Men ved gjenstande, som ikke er porøse eller ialfald i meget ringe 
grad, maa man søge en anden forklaring. Dette er tilfældet for mar¬ 
morets vedkommende; ved dette har man desuden lagt merke til, at 
det først er i den sidste menneskealder, at ødelæggelsen har taget nogen 
fart. Man maa derfor med Pettenkofer antage, at vi her har at 
gjøre med en forurensning af byluften, der først i de senere aar er op- 
traadt i større mængder, og vi maa da først og fremst tænke paa den 
ildning med stenkul, som er indført i de sidste 30—40 aar, og som har 
tilført luften større mængder svovlsyrling, et forbrændingsprodukt, der 
ikke blev dannet før, da man brugte træ som brændsel. Svovlsyrlingen 
gjør imidlertid ingen skade, saalænge de for atmosfærens indflydelse ud- 
satte gjenstande er tørre; men naar den opsuges af nedbøren, kan den 
blive skadelig, fordi den da i berøring med luftens surstof oksyderes til 
svovlsyre. 
Det er ikke saa ganske ringe mængder svovlsyrling, der kan findes; 
i luften i byer, hvor der bruges meget stenkul; man kan i en liter regn- 
vand finde 2 centigram svovlsyre og mere; for en liden by som Erlan- 
gen er der paavist, at der i løbet af et aar ved nedbøren tilføres hver 
kvadratmeter af jordoverfladen over i l / 2 gram svovlsyre. Men nu falder 
