15 
var de af ham fundne smaaorganismer, der virkelig fremkaldte melke- 
syregjæringen og ikke nogen fra eggehvidestoffer udgaaende virkning. 
Til den ende kogte Pastenr en del ølgjær i vand og frasilede den 
klare vædske; til denne satte han sukker og lidt kridt; hertil føiede 
han en ren ubetydelighed af de smaa organismer, som han med et til- 
spidset glasrør hentede ud af en melkesyregjæring. Dagen efter var 
vædsken i fuld gjæring og det tilsatte fermant (d. v. s. smaaorganis- 
merne) tiltog i mængde og sænkede sig som et bundfald. Mod dette 
forsøg kunde endna gjøres gjældende, at der ved kogningen af gjæren 
var opløst eggehvidestoffer, som ved at være komne i berørelse med 
luftens surstof var blevet det egentlig afgjørende for gjæringen ved 
at fremkalde en eiendommelig bevægelse i vædsken. Pasteur lavede 
sig derfor en ren sukkeropløsning, satte til denne en liden mængde 
af et krystalliserbart ammoniaksalt samt noget fosforsurt kali og 
magnesia og udsaaede i denne vædske den ene gang ølgjær, den anden 
gang melkesyreferment. I begge tilfælde gjærede vædsken, den ene 
gang med dannelse af alkohol, den anden gang med dannelse af 
melkesyre og begge gange med tiltagen eller vekst af det tilsatte fer¬ 
ment, de smaa organismer. Herved var det klart og uigj endriveligt 
bevist, at gjæringen skyldtes de i vædsken indførte organismer, der 
ved at vokse og formere sig opbrugte visse dele af de i vædsken op- 
løste stoffer og derved omsatte dem i andre. 
En proces,. som menneskene i umindelige tider havde anvendt og 
som Noah efter bibelens beretning var den første, der satte igang til 
fremstilling af vin, og som menneskene som vanligt i sin uvidenhed 
med rig fantasi havde udspekuleret meget dybsindige forklaringer for, 
— var saaledes ved nogle enkle, men vel udtænkte og vel udførte 
forsøg i en uventet og overraskende grad opklaret. Og konsekvent- 
serne af denne opdagelse skal vi se, rækker uendelig langt. Eor det 
første fandt Pasteur videre, at der til hver slags gjæring hører en særegen 
organisme, der altid frembringer det samme produkt, og saa fremdeles, 
at somme af disse organismer dræbes af luftens surstof, men derimod 
trives vel og netop frembringer gjæring, naar luftens surstof er ud- 
slukket; disse organismer kaldte Pasteur anaérober eller „ organismer, 
som kan leve uden luft , u i modsætning til de aérober, som netop lever 
i luft eller med tilgang af surstof. Ved disse sine arbeider kom 
Pasteur lidt efter lidt under veir med, at slige gjærings- eller for- 
raadnelsesorganismer — thi forraadnelse, paaviste han, er kun en anden 
