18 
mere befrugtet af samtidens arbeide, og hvis der var nogen fremfærd 
i en, saa kunde han ikke blive uberørt af de nye undersøgelser 
og idéer. 
Det blev dog i virkeligheden Pasteur, der egentlig skabte den 
nyere lære om de smitsomme sygdomme, først ved at paavise, at der 
i vin optraadte sygdomme, som udelukkende skyldtes smaaorganismer, 
dette i direkte sammenhæng med hans arbeider over gjæringen, og 
dernæst ved sine undersøgelser over en sygdom hos silkeormen, kaldt 
pebrine, d. v. s. pebersygdommen, fordi de syge orme saa ud, som 
om de var pebrede. To italienske forskere havde i de syge orme 
fundet nogle smaa runde legemer, hvis natur de ikke nærmere kunde 
bestemme. Da Pasteur fik i opdrag at undersøge sygdommen, var 
han ved sine forudgangne arbeider over gjæringerne vel forberedt til 
at opfatte og bestemme disse runde smaalegemers natur, og han 
drev sine undersøgelser efter de samme methoder, som han havde 
lært saa vel at mestre ved gjæringsundersøgelserne. Det lykkedes 
ham da ogsaa at paavise, at hine smaa legemer var organismer af 
samme natur som gjæringsorganismerne, og at de snyltede i silkeormene, 
levede paa deres bekostning og derved foraarsagede sygdommen. 
Dette var det første tilfælde af en dyresygdom, der utvilsomt blev 
bevist at skyldes en mikroorganisme. Efter afslutningen af denne 
undersøgelse, der ved sine resultater har reddet mange millioner for 
Erankrige og andre silkeproducerende lande, idet Pasteur anviste en 
enkel maade at skaffe sig friske silkeorme paa, fik Pasteur i 1868 et 
slagtilfælde, der for længere tid satte ham ude af stand til at arbeide. 
Da han var kommen til kræfter igjen, begyndte han atter paa sin 
undersøgelse; han forblev dog lammet i den venstre haand og maatte 
derfor senere altid bruge assistenter til udførelsen af alt manuelt 
arbeide; men ideerne, hvoretter der arbeidedes, var hans. Han paa- 
viste nu for øls vedkommende det samme som tidligere for vinens, at 
de sygdomme, der stundom gjør øl bittert eller giver det andre sorter 
af ubehagelig smag, altid skyldtes smaa organismer, vilde gjærfor- 
mer, som man meget vel kunde undgaa, idet man ligesom med 
vinen ophedede ølet i flaskerne til omtrent 70° 0., ved hvilken tem¬ 
peratur de muligens tilstedeværende vilde gjærformer døde. Denne 
fremgangsmaade kaldes ogsaa efter ham pasteurisering af ølet og 
anvendes i stor maalestok især for det saakaldte eksportøl, der aldrig 
resikerer at blive surt eller dovent eller bittert, fordi de organismer, 
