19 
•der kunde fremkalde forandringerne, ved ophedningen eller pasteurise- 
ringen dræbte. 
Som allerede tidligere nævnt dukkede der i disse aar frem for¬ 
skjellige iagttagelser om mikrober i visse sygdomme, saaledes fornem¬ 
melig for miltbrandens vedkommende, og her fra landet fremkom ogsaa 
et af disse bidrag, idet professor H. Heiberg beskrev fund af 
mikrober ved visse hjerte sygdomme. Nogen methode i disse under- 
søgelser kom der dog ikke, før Pasteur gav sig ifærd med miltbranden. 
Idet han ved disse undersøgelser anvendte de samme arbeidsmethoder 
som ved sine gjæringsundersøgelser, lykkedes det ham at dyrke den 
mikrobe, der foraarsager miltbrand, ved at saa ud draaber af blod, 
hvori den fandtes, i vædske, hvori den kunde leve og formere sig. 
Herved blev han istand til at afsondre mikroben fra den vædske, hvori 
den levede, enten ved at lade mikroben falde til bunden i karret eller 
ved at sile den fra. Da nu mange endnu paastod, at miltbrand kunde 
opstaa uden mikrobernes mellemkomst, blev Pasteur istand til at ind- 
pode alene den vædske, hvori han havde dyrket mikroberne, hos et 
dyr og alene mikroben hos et andet dyr. Det viste sig da, at det 
dyr, der indpodedes med vædsken, ikke blev sy gt, mens det dyr, der 
podedes med mikroberne, fik miltbrand. Disse forsøg gjentoges hyp- 
pigt og altid med samme resultat. Herved var det altsaa uigjendrive- 
ligt bevist, at det var mikroberne og ingen anden gift, der fremkaldte 
miltbranden. D a v a i n e var den første, der bibragte dyr miltbrand 
ved at indpode dem med blod fra dyr, døde af sygdommen. Da nu 
to andre forskere Jaillard og Leplat gjentog disse forsøg, fandt 
de, at de indpodede dyr nok døde, men at der ikke kunde paavises 
miltbrandmikrober i deres blod. Denne uoverensstemmelse opklarede 
Pasteur, idet han paaviste, at Jaillard og Leplat havde taget blodet 
af dyr, der var døde hele 24 tipier iforveien og at der i disse dyrs 
kadavere fandtes andre mikrober, der foraarsagede de indpodede dyrs 
sygdom og død. Disse mikrober tilhørte dem, der fremkaldte hvad 
vi i daglig tale kaldte blodforgiftning, septilcæmi med et fremmed 
ord. Herved var nu altsaa paavist endnu en smitsom mikrobesygdom, 
den, der saa ofte er opstaaet ved behandling af lig, i hvilke de syg¬ 
dommen fremkaldende mikrober næsten altid udvikler sig, idet de fra 
tarmkanalen bringes ud i kroppen, hvor de frodigt formerer sig. Og 
•endnu en tredie mikrobesygdom fandt Pasteur i disse aar, nemlig 
2 * 
