20 
hønsekolera, en sygdom, der stundom anretter store herjinger i hønse- 
gaardene. 
Denne sygdoms mikrobe dyrkede Pasteur kunstigt og ved at 
prøve de dyrkede mikrobers giftighed paa høns fandt han, at hvis 
han hver 24de time omsaaede mikroberne, idet han tog en draabe af 
dyrkningsvædsken og førte den over i en ny, endnu klar vædske, saa 
kunde han paa denne maade dyrke mikroben saa at sige i det uen¬ 
delige uden at den tabte noget af sin giftighed. Lod han derimod 
en kultur staa urørt i flere dage uden at omsaa den, saa tabte mikro¬ 
ben i giftighed, og han kunde paa den maade faa mikrober, der, naar 
de indpodedes i en høne, kun gjorde denne lidt syg. Indpodede han 
saa dernæst den samme høne med fuldt giftige mikrober, der dræbte 
andre høns, saa blev hin før indpodede høne uskadt, fik ingen syg¬ 
dom; den var vakcineret mod den dræbende hønsekolera; selve syg¬ 
dom sgift en var altsaa ved en egen behandling blevet til vakcine mod 
sig selv. 
Saasnart Pasteur havde gjort denne opdagelse, mente han, at 
det samme maatte kunne opnaaes med andre sygdomsgifte og han 
begyndte straks at forsøge med miltbranden, hvis mikrobe han kjendte 
saa vel og forstod at dyrke til fuldkommenhed. Nu er der den om- 
stændighed ved dyrkningen af miltbrandmikroberne, at de under dyrk¬ 
ningen danner sporer, det er smaa lysende aflange legemer, der kan 
mishandles saa meget man vil omtrent, udsættes for sterk kulde eller 
høi varme, uden at de tar skade; de beholder den samme giftighed, 
som de havde fra først af. Men Pasteur fandt nu ved at forsøge paa 
at dyrke mikroberne ved forskjellige temperaturer, at de under dyrk¬ 
ning ved 42 0 —43 0 ikke dannede sporer og tillige tabte i giftighed. 
Indpodede han dyr med slige ved 42°—43° dyrkede mikrober, fandt 
han, at alt efter den tid, i hvilken de havde været dyrkede, var de 
mere eller mindre giftige. Indpodede han et dyr først med de mindst. 
giftige, saa blev dyret nok sygt, men ikke farligt, og indpodede han 
saa 8 eller 14 dage derefter det samme dyr med giftigere mikrober, 
dei" kunde tage livet af uskadte dyr, saa blev hint dyr ikke sygt, og 
senere kunde han indpode det samme dyr med de mest giftige mikro¬ 
ber uden at det tog skade deraf. Hermed var altsaa ogsaa miltbrand- 
mikroben paa kunstig vei overført til sin egen vakcine. 
Overser vi nu den her kort og desværre temmelig ufuldstændige 
fremstilling af gangen i Pasteurs arbeider, saa vil man dog, haaber 
