Bastarder blandt vore vilde hønsefugle. 
Inden den nordiske fngleverden udgjør vel hønsene en forsvin- 
dende liden del, idet der kun forekommer 7 rugende arter hos os. 
Men trods dette er vel neppe nogen fuglegruppe bleven saa grundigt 
studeret og undersøgt som denne, hvad der først og fremst skriver 
sig fra, at ingen af vore fugle har saa stor økonomisk betydning for 
os som hønsefuglene. Eor at vi skal kunne udnytte dem bedst muligt, 
maa vi jo tilbunds kjende deres liv. For zoologen har dog hønse¬ 
fuglene en speciel interesse, da de mere end nogen anden fuglegruppe 
har en tilbøielighed til at danne bastarder; vi har saaledes bastarder 
mellem aarfugl og tiur, rype og tiur, rype og aarfugl, rype og hjerpe 
og mellem aarfugl og hjerpe. Desuden har man fundet bastarder mel¬ 
lem den skotske grouse og aarfuglen, samt mellem vore tamhøns 
og røien. Endel af disse blandingsformer er sammen med stamfor- 
merne afbildede paa omstaaende, efter fotografi udførte, figur (pag. 41). 
Den almindeligste og bedst kjendte af disse bastarder er rakkel- 
hanen, der nedstammer fra aarhane og røi. Allerede ved første øie- 
kast kan den adskilles fra sine forældre, thi dens lyreformede hale 
viser, at den ikke er nogen tiur, men snarere en aarfugl, mens dens 
størrelse paa den anden side henpeger paa dens slegtskab med tiuren. 
Rakkelhanen er nemlig saa stor som en røi, rakkelhønen som en aar¬ 
hane. Hannens dragt minder mere om aarhanens end tiurens; den er 
sortagtig brun eller sort med violet metalglans paa hals og bryst; 
hos tiuren har dette parti en grønagtig metalglans. Ligner saaledes 
hannen aarhanen, minder hunnen derimod om røien, den er sort og 
rustbrunt spraglet med et mørkere rustbrunt bryst. Denne farve er saa 
lig røiens som vel muligt, men vi har dog et merke, hvorved disse to 
8 
