34 
former med sikkerhed kan adskilles, og det er halens form. Hos 
røien er nemlig halen sterkt afrnndet, mens den hos rakkelhønen er 
noget indskaaret eller idetmindste tvert afskaaret. Rakkelhønen er 
forøvrigt ligesom liunnerne af de øvrige bastarder, som skal omtales 
her, meget sjelden. For nogle af disse bastardformers vedkommende I 
er de endog ganske ukjendte. Het er overhovedet karakteristisk for 
disse hybride former, at de fleste af dem er hanner; af rypeorren, 
bastard mellem lirype og aarfugl, har man saaledes her i landet fanget 
25 eksemplarer, men af dette antal var der kun 4 hunner. Det maa 
dog bemerkes, at hnnnerne lettere kan undgaa ens opmerksomhed end 
hannerne, da de ikke har en saa iøinefaldende dragt som disse. , 
Rakkelhanen er en vild sky fugl, der fra gammel tid er vel kjendt 
og forhadt af vore spilskyttere, fordi den ofte slaar sig ind paa tiur- j 
legen, hvor den kun bringer forstyrrelse i spillet. Slemmest er den 
dog paa aarfugienes legepladse, hvor den hyppigst indfinder sig. Da 
den er aarhanen betydelig overlegen i styrke og størrelse, jager den 
denne med lethed bort fra spillet, saa dette blir forstyrret, ja under¬ 
tiden ganske ødelagt i en trakt, hvor en rakkelhane holder hus. Rakkel- 
fuglene synes nemlig at være ude af stand til at forplante sig og det 
ikke alene indbyrdes, men ogsaa med sine forældre, aarfugl og tiur. j 
Der er rigtignok enkelte forskere, der har beskrevet en række mellem- 
former mellem rakkelfuglen og dens forældre, men disse er meget 
tvivlsomme, og de kan lige godt betragtes som varieteter af stamformerne. 
Noget direkte bevis for, at rakkelfuglen er produktiv, har vi endnu 
ikke, og før dette foreligger, kan vi vanskelig betragte dem som 
nedstammende fra rakkelfuglen. Muligens er dog rakkelhønen for- 
plantningsdygtig med sine forældre, vi kjender idetmindste et eksempel 
paa at bastardhøner, afkom af røi og tamhøns, har forplantet sig (se 
nedenfor). 
Rakkelhanens spil er et eiendommeligt grovt gryntende: farrfctrr- 
farr-farrfarrfarr, der mere ligner aarhanens end tiurens spil. Spillet 
ender ligesom aarhanens med en blæsende lyd, som dog er sterkere 
end dennes. Den hverken skjærer eller klunker som tiuren. Nilsson, 
der havde en rakkelhane i bur, siger om dens spil: „I slutten af 
mars eller i begyndelsen af april begyndte den at spille, naar det 
satte ind med godt veir. Under spillet gik den gravitetisk frem og 
tilbage paa pinden eller paa bunden af volieren, reiste halen op og 
slog den ud som en vifte, sænkede vingerne, udspilede halsfjerene og 
