35 
satte det vidt aabnede næb tilveirs. De første toner var ganske 
svage; de sidste, naar den var kommen i ekstase, høiere og hastigere, 
men selv da kunde de knapt høres paa en afstand af 100—150 skridt, 
— — — — Den spillede hele april og i begyndelsen af mai, men 
aldrig tidligt paa morgenkvisten; kun om dagen, saavel for- som efter- 
middag, og altid i vakkert veir, i solskin eller under og efter mildt 
regn. Saasnart den begynder at fælde, den 5te—8dé mai holder 
spillet op. Om høsten, i oktober, kan man undertiden ogsaa høre den 
give nogle toner af sig, forøvrigt er den aldeles taus. a 
Rakkelhanen forekommer overalt, hvor tiur og aarfugl optræder 
sammen, men især i de nordiske lande, Norge, Sverige, Finland og 
det nordlige Rusland. Her i landet er den hyppigst i de store østen- 
og nordenfjeldske skovdistrikter, da de har den rigeste tiurbestand. 
Den forekommer dog ogsaa her vestenfjelds; i Bergens museum findes 
der saaledes eksemplarer fra Lærdal og fra Søndhordland. 
Blandt vore jægere og bønder er rakkelhanen kjendt fra gammel 
tid af, selv i vore eventyr har den sin plads. Yidenskabeligt kjendt 
blev den i 1744; derpaa beskrives den 1761 af Linné i „Faunci 
Suecica“ under navnet tetrao hybridus. Dette navn viser, at Linné 
fra første stund af havde øie for, at fuglen var en bastard. Den der 
imidlertid har hovedæren for at have klargjort rakkelhanens hybride 
natur, er dog ikke Linné, men hans landsmand Nilsson, der var pro¬ 
fessor i zoologi i Lund. 
Omtrent samtidig med Nilsson beskriver en russisk forsker, 
Langsdorff, fuglen som en selvstændig art. Denne anskuelse blev 
straks tiltraadt af flere udenlandske ornithologer, blandt andre af 
B r e h m og Temminck, der i sin tid var Europas første fugle- 
kjender. Hans ord i spørgsmaal vedrørende fugleverdenen gjaldt som 
et kongeord; det var derfor ikke let at optræde mod Temmincks 
anskuelser, thi hele den videnskabelige verden fulgte ham. Trods 
dette vovede dog Nilsson at opponere, skjønt han stod saa godt som 
alene, kun de faa nordiske forskere, vi havde dengang, tog parti med 
ham; paa den anden side stod alt, hvad Europa havde af ornithologer, 
med, som sagt, Temminck i spidsen. Gang paa gang blev Nilssons 
paastand, at rakkelhanen er en bastard, atvist, men han gav sig dog 
ikke, utrætteligt samlede han nyt bevismateriale for sin paastand, han 
viste, at rakkelhanen ikke har egen leg, at den kun forekommer der, 
hvor der findes tiur og aarfugl o. s. v. Striden endte med en fuld- 
3* 
