43 
var ondskabsfuld. De to hunner derimod blev meget tamme og par- 
rede sig med de tamme høns. I 1878 undersøgte professor Collett 
nogle eksemplarer, der tilhørte den 4de generation af disse bastard- 
høns, men da kunde ikke i det ydre noget sikkert spor af deres vilde 
afstamning paavises. Fra de tamme høns skulde de kun adskille sig 
ved, at de fløi høiere tilveirs end disse og gjerne benyttede vingerne, 
naar man kaldte paa dem. (Kfr. „Katuren a 1878). 
Den sidste bastardform er „morypeorren u , afkom mellem den 
skotske grouse eller „morypen“ og aarfuglen. Den er en gang fanget 
i Sverige; i England og Skotland, grousens hjem, er den derimod 
oftere bleven funden, men den er dog ligesom rypeorren hos os sjelden. 
I aarene 1861 og 62 udsatte brødrene Dixon et større antal 
grouseg i de bjergige og øde lyngtrakter øst for Gøteborg. Dette 
aklimatiseringsforsøg mislykkedes totalt, thi allerede efter 20 aars 
forløb var grousen fuldstændig forsvunden fra den egn, hvor den først 
var udsluppen, og heller ikke havde den spredt sig til de omliggende 
trakter. 1 ) Eør den uddøde skulde den dog berige vor fauna med en 
ny bastardform. I december 1877, mens der endnu var nogle grouse 
ilive, bragtes der tiltorvs i Gøteborg blandt andet fuglevildt fra om¬ 
egnen en aarfugl af et høist merkeligt udseende. Ved en nærmere 
undersøgelse viste det sig, at den ikke var en aarfugl, men en bastard 
mellem denne og den skotske gronse. 
Denne bastard minder meget i formen om vor rypeorre, især er 
der stor overensstemmelse mellem dem i tæernes beskaffenhed. I drag- 
ten afviger dog disse to bastarder meget fra hinanden, thi morype- 
orrens grundfarve er brunsort. Hoved, hals, bryst og bug er sort- 
agtig ligesom hos aarfuglen, ryggen derimod er kastaniebrun som hos 
grousen. Der er heller ikke nogen forskjel mellem sommer- og vin- 
terdragten hos denne bastard. James A. Grieg. 
n ) Ogsaa her i landet har man flere gange forsøgt at indføre grousen, men 
saa vidt vides uden resultat. 
