47 
førte tællinger har man pa'a en flade saa stor som en haand hos 
saxifraga appositifolia fondet ligetil 180 blomster, og paa et enkelt 
eksemplar af fjeldsmelden, silene acaulis , har man endog talt 400 
blomster. 
Enhver fjeldkjendt mand er sikkert enig med Linné i, at farve- 
rigdommen og fremfor alt farveintensiteten er betydelig større biandt 
fjeldets end biandt lavlandets planter. Dette har imidlertid .været be- 
negtet af forskere med et meget skarpt blik, og hvad farveintensiteten 
angaar har kanske endnu ingen foretaget nøiagtige undersøgelser, saa- 
danne, som har hævet sig over den subjektive „smags u uvidenskabe- 
lige niveau. Ingen har nogensinde ført med sig tilfjelds en nøiagtig 
inddelt farveskala, til hvis forskjellige nuancer han har kunnet henføre 
fjeldblomsternes røde og blaa toner, — for saa^ siden at aflæse 
de samme blomsters farve i de botaniske havers fjeldplanteafdeling. 
Ejeldvandrerne tænker desuden sjelden paa, hvorledes de ydre om- 
stændigheder, omgivelserne, begunstiger fjelblomsternes effektfulde 
iremtræden; tænk blot paa hvor ganske anderledes friskt fjeldblom- 
sterne staar mod den nøgne jordbund, de mørke skiferbergarter og de 
hvide lavarter, sammenlignet med lavlandets grønsvær. Baggrunden 
har ikke saa liden betydning. Med hensyn til de forskjellige blom- 
sterfarver stiller forholdet sig saaledes: I Skaane er 7 6 °/ 0 gule og 
hvide, i Finmarken 80 %; de røde og blaa udgjør respektive 24 og 
20 %. Med rette har man imidlertid gjort opmerksom paa, at hvis 
man vil bedømme fjeldblomsternes farve, maa man ogsaa tage hensyn 
til den rigdom, hvormed de forskjellige arter optræder. Gjør man det, 
saa finder man, at ved siden af hvidt den røde farve spiller hoved¬ 
rollen, dog ikke saaledes at forstaa, at forholdene skulde være særlig 
gunstig for netop denne farve, men saaledes, at lyngplanternes indi- 
vidrige familie væsentlig meddeler fjeldfloraen sin farve — den røde. 
Af de fire faktorer, form, farve, størrelse og lugt, som spiller en 
rolle ved insekternes besøg paa planterne, staar det nu tilbage at 
omtale den sidste — lugten. Har fjeldblomsterne lugt eller ikke? 
Derom er de lærde uenige; afgjørelsen maa vel være fremtiden forbe¬ 
holdt. Chr. Aurivillius og andre paastaar at „vellugtende blom¬ 
ster er meget sjeldne i vore fjeldtrakter u , mens Linde man synes, 
at en stor mængde af dem lugter som nellik, honning eller vanille. 
Han synes dog at mene, at botanikerne overhovedet ikke er begavet 
med nogen videre fin lugtesans, thi han siger, at „mange botanikere 
