48 
vil maaske ikke kunne kjende den karakteristiske dult, som jeg har 
beskrevet for nogle fjeldplanter; men med normal lugtesans skulde det 
nok være muligt.“ 
Vi har nu i korte træk gjort rede for de midler, som de høinor- 
diske blomsterplanter bruger for at sikre sig en saavidt mulig rigelig 
og veludrustet afkom. Den karrige natur har ogsaa i denne henseende 
spillet ind og skabt forhold, — t. eks. en temmelig udbredt selvbe- 
frugtning, hvortil sydligere egnes planteverden ikke er henvist. Hvilke 
resultater der tilsidst vil fremkomme, naar aartusender er gaaet og 
plantegeneration har levet efter plantegeneration, det er ikke godt at 
sige; men planten har, som individ betragtet, herigjennem fundet et 
middel til en i forhold til den korte sommer overraskende rig og sik¬ 
ker frøsætning. 
Paa vor vandring over fjeldet har vi nu — støttet til vore erfa¬ 
ringer fra lavlandet — opdaget et og andet eiendommeligt interessant 
træk i høifjeldsfloraens fysionomi, vi har skildret lidt af, hvad den 
moderne naturvidenskab, som før nævnt, kalder dens biologi. 
Men hvorledes er nu denne eiendommelige planteverden bleven til? 
Hvorledes er den kommen paa sin nuværende plads? Og hvorledes 
vil dens fremtidige skjæbne blive? 
De skandinaviske fjelde har et meget stort antal planter tilfælles 
med andre fjelde. Nogle af dem forekommer endog paa Alperne, i 
Pyrenæerne, til og med langt inde paa Asias høifjeld, ja endog paa 
fj eldene i Nordamerika. En stor del af dem er ogsaa spredt omkring 
i alle de lande omkring Nordpolen, som de senere aars polarforskning 
har bragt os kundskab om. For den store flerhed af de høinordiske 
planter er imidlertid e n ting fælles, nemlig at de kun findes paa saa- 
danne steder, hvor kulden og sneen er enevældig hersker i aarets 
fleste maaneder. At de har kunnet vænne sig til livet paa saadanne 
steder, afhænger —- efter de anskuelser, som den nuværende videnskab 
hylder, og som i sine store træk ganske vist er rigtige — af følgende; 
omstændighed. 
Efter en geologisk talt ikke meget fjern tid — men maalt i aar 
for meget længe siden —, da ek og bøg, myrcvpresse og mamuttræ r 
lind og magnoliaer sammen med mange andre arter dannede skoven 
paa Spitsbergen, Grønland og vistnok ogsaa paa vore fjelde, efter 
denne tid kom der en anden periode, hvori klimaet lidt efter lidt 
blev koldere og koldere. De til polarlandenes flora hørende plante- 
