49 
slegter forholdt sig paa forskjellig vis ligeoverfor de nye forhold. 
Nogle af dem udviklede arter, som knnde staa sig i det koldere klima, 
andre vandrede mod syd og atter andre døde nd. Det er den første 
slags, som danner grundvolden til eller kjernetroppen af hele den nord¬ 
lige halvkugles fjeldflora. I aarhundreder efter aarhundreder tog kul¬ 
den til, og tilsidst laa hele den nordlige halvkugle med undtagelse af 
Sibiriens sletter — hvor nedbøren var forliden — dækket af den 
vældige isbræ, som i Europa har faaet navn af den skandinaviske 
indlandsis. Den synkende temperatur drev hele den høiere plante- 
verden paa flugt mod syd, og ned fra Mellemeuropas fjelde dreves 
ogsaa de former, som der havde forsøgt sig paa den vanskelige kunst 
at omdanne sig til fjeldplanter. Ligesom buskapen i de gamle byer 
dreves sammen i en flok paa torvet, før den gik ud paa beiterne, 
saaledes samledes paa Mellemtysklands og Ruslands sletter hele fjeld- 
floraen fra nord og syd, dengang isen var paa det tykkeste; paa de 
øde, sibiriske sletter blandede den sig med Atlas’s og Centralasias 
planteformer. Da saa isen smeltede igjen og aarsisothermerne flyttede 
sig nordover, fulgte fjeldfloraen efter. Tilsidst blev det for varmt for 
dem nede paa de tidligere voksesteder paa sletterne, og dermed brast 
sammenhængen mellem de forskjellige floraer. De fjeldplanter, som 
havde trukket sig op paa Alperne, blev isolerede paa disse fjelde, 
og vore egne henviste til at føre sit selvstændige liv oppe paa de 
fjeldvidder, hvor vi nu finder dem. Dette er ingen løs hypothese; at 
det er gaaet saaledes til er et fuldstændigt bevist faktum. Den svenske 
naturforsker professor A. G. Nathorst har nemlig paa mange steder 
i Rusland, Tyskland, England, Danmark og paa flere steder i Skaane 
fundet endnu vel vedligeholdte blade af polarvidjerne (salix polaris, 
reticulata , herbacea ), reinblomst (dryas octopala, fig. 17), fjeldsaxifra- 
gaer med flere andre typiske fjeldplanter i ler, som er nedlagt i den 
tid, da disse planter voksede paa de nævnte steder. 
Vi kj ender nu de grove træk af fjeldfloraens fremkomst og den 
maade, hvorpaa den har fordelt sig til de steder, hvor den nu findes; 
men enhver fjeldvandrer venter ganske vist ogsaa svar paa det spørgs- 
maal: hvoraf kommer det, at arterne er saa forskjellig fordelt oppe 
paa fjeldet? Milevidt kan han gaa, uden at finde andet end fjeldvid- 
dens lyngplanter, lavarter og moser; saa foregaar der en pludselig 
sceneforandring, med engang bliver floraen rig paa virkelige fjeld- 
blomster, blomster med vakre farver, arter, over hvilke der hviler som 
4 
