57 
:saavelsom i alle mulige skrilter. Det blev for kort tid siden beklaget 
i en høit begavet ministers nærværelse, at de videnskabelige løbebanér 
blir forladte af mænd, som kunde bare fulgt dem med udmerkelse. 
Denne statsmand gjorde sig umage for at vise, at vi ikke behøvede 
:at forundre os over et saadant resultat, thi i vore dage veg den 
theoretiske videnskabs rige for den anvendte viden- 
s k a b s. Intet kan være mere feilagtigt end denne anskuelse, intet, 
kunde jeg sige, farligere, selv for det praktiske liv, end de følger, 
som kunde opstaa af disse ord. De blev siddende i min erindring 
^som et bevis paa den paatrængende nødvendighed af en reform af vore 
høiere dannelsesanstalter. Der gives ingen afdeling i videnskaben, 
som man med rette kunde tillægge navnet „anvendt videnskab“. Vi 
har videnskaben og videnskabens anvendelser, som 
er forbundne med hinanden som træet og dets frugter.“ Og Ou vier, 
•den store sammenlignende anatom, skriver følgende om det samme: 
Disse store praktiske fremskridt er kun anvendelser af videnskabe¬ 
lige resultater af høiere orden, som ikke er blevne søgte i praktiske 
•øiemed, men som er blevne forfulgte for deres egen skyld, og det kun 
af videbegjærlighed. De, som anvendte dem, kunde ikke have opda- 
get dem; de, som opdagede dem, havde ingen lyst til at forfølge dem 
til et praktisk maal. Fortabte i hine høie regioner, hvorhen deres 
tanker havde baaret dem, saa de neppe de praktiske maal, som ud- 
sprang af deres egne gjerninger. Disse blomstrende forretninger, disse 
befolkede kolonier, disse skibe, som gjennempløier havet — denne 
overflod, denne luksus, dette brogede liv — alt dette kommer fra op- 
dagerne i videnskaben, og alt dette bliver dem fremmed. I det øieblik, 
da videnskaben gaar over til praksis, forlader de den; den angaar dem 
ikke mere.‘ ; 
Idet jeg har fulgt Eders velvillige indbydelse, er jeg kommen hid 
for at holde mine forelæsninger, og nu da mit besøg i Amerika allerede 
næsten tilhører den forgangne tid, er erindringen derom ikke bleven 
formørket ved noget. Ingen offentlig lærer er en skjønnere lod bleven 
til del, end mig. I denne lykkelige stilling tør jeg vel imidlertid 
minde Eder om, at lærerens ydelse ikke er den høieste ydelse, at i 
videnskaben udbreder læreren for det meste kun videre den rigdom 
af aandelige skatte, som betj^deligere mænd har samlet. Og endskjønt 
afholdelsen af forelæsninger og undervisning med maade i almindelighed 
tfemmer deres aandelige friskhed, saa skulde Eders mest fremragende 
