90 
muskler, mens de muskler, som frembringer de uparrede finners 1 ) bevæ- 
gelser, baade med hensyn til størrelse og virksomhed indtager en 
underordnet plads. Hos klumpfisken er forholdet ganske anderledes. 
Dens rygrad savner nemlig egne muskler, og de store muskelmasser, 
som ligger paa siderne af samme, er udelukkende bestemte til at 
sætte ryg-, gat- og halefinnerne i bevægelse. 
Professor Fr. Wahlgren som i 4de bind af Lunds II n i v e r- 
sitets A årsskrift 1867 har offentliggjort: „Några anteckningar 
om en stor klumpfisk, u har, saavidt vides, leveret den bedste forkla¬ 
ring paa klumpfiskens bevægelser, „der er saa eiendommelige og af- 
vigende fra, hvad man ellers i den henseende kjender inden fiskever- 
denen.“ Han skriver: „Tager man i betragtning de uparrede finners 
beskaffenhed og den maade, hvorpaa de sættes i bevægelse, saa er det 
klart, at klumpfiskens flytning i våndet sker ved afvekslende bøininger 
eller slag til siderne af de saa kraftigt udviklede gat- og rygfinner, 
og jeg forestiller mig, at disse derved virker paa en meget enkel maade; 
thi naar finnen bøies til den ene side, eller slaaes over fra den ene 
til den anden, danner den et skjævt plan mod kroppens længdeakse, 
hvorved våndet trykkes bort skraat bagud og i samme forhold, som 
trykket er sterkt, drives kroppen fremover. Denne finnens skjæve 
planstilling synes at opstaa dels derved, at muskulaturen for de fremste 
finnestraaler er grovere og har længere fibre, hvorved disse straaler 
kraftigst drages til siden, de øvrige med bagover aftagende styrke, 
dels derved at de fremste straaler, som egentlig danner finnens frem- 
kant, er stive og saaledes ikke giver efter for trykket mod våndet; 
den straale derimod, som strækker sig til finnens spids og alle de føl¬ 
gende, hvis fjeragtigt udbredte og bagudbøiede spidser udgjør ske- 
lettet i finnens bagre del, er mere elastiske og bøielige, saa at 
finnen henimod bagkanten mere og mere bøier sig undaf (giver 
efter) for trykket mod våndet, hvorved dette maa drives skraat 
bagud eller dyret fremover. Naar nu ryg- og gatfinnerne paa en gang 
bøies til samme side, saa synes det mig, at de maa virke til dyrets 
bevægelse fremad, næsten paa samme vis som et slag af den tve- 
delte halefinne hos en fisk af sædvanlig form, om end svagere og med 
mindre virkning. Sker nu disse bøininger afvekslende til begge sider 
med en vis hastighed, saa synes det, som om dyret burde kunne 
x ) D. v. s. ryg-, gat- og hale finn en i moclsætning til bug- og brystfinnerne, 
hvoraf der er en paa liver side. 0. a. 
