99 
lingen af den større naturlige tidsenhed, aaret — vil det have sin 
interesse at gaa tilbage lige til oldtiden. 
Det første, som der da bliver spørgsmaal om, er paa hvilket 
tidspunkt man tænkte sig døgnet at begynde. Oldtidens forfattere 
omtaler fire forskjellige ordninger heraf. Babylonierne begyndte døg¬ 
net ved solens opgang, Grækerne og flere med dem ved solens ned¬ 
gang, Romerne som vi ved midnat, og der skal endog have været et 
folk, som begyndte ved middag, nemlig Umbrerne, en tidlang Romernes 
naboer og modstandere. I astronomien bar man lige siden oldtiden 
brugt middag som udgangspunkt, naturligvis af samme grund som 
gjør, at vi i det daglige liv finder det bekvemmest at bruge midnat, 
nemlig at skiftningen af datum da falder paa en tid, hvor den er til 
mindst uleilighed; ligesom nemlig den daglige handel og vandel er 
mest knyttet til dagen, saaledes falder det astronomiske observations- 
arbeide hovedsagelig om natten; men at der ogsaa har været et folk, 
som begyndte det borgerlige døgn ved middag, kan jo synes forunder- 
ligere. 
Valget af middag eller midnat som udgangspunkt er nu til en vis 
grad vilkaarhgt; derimod er der en dybere grund til den eiendom¬ 
melige forskjel mellem de nationer, som begyndte ved solens opgang 
og dens nedgang, idet den staar i forbindelse med den maade, hvor- 
paa de havde ordnet sig med kalenderen. I denne henseende brugte 
man nemlig dengang, som nu, to ganske forskjellige systemer; nogle, 
som Egypterne og Babylonierne, regnede efter solaar, som vi, andre 
derimod, og det var de fleste, brugte maaneaar, hvorved enhver ny 
maaned og følgelig ogsaa ethvert nyt aar begyndte med den første 
synlige maanefase, det som vi kalder at „Nyet er tændt u . Men naar 
den begivenhed paa himmelen, som afmerkede maanedernes og aarenes 
begyndelse, maatte blive gjenstand for observation om aftenen kort 
efter solnedgang, saa faldt det jo ogsaa naturligt at begynde døgnet 
paa samme tid. 
Det kunde synes, at naar man først havde fundet ud, hvor lang 
tid der gjennemsnitlig forløber mellem to saadanne nymaaner, saa be- 
høvede man ikke at urnage sig med at se efter paa himmelen for 
hver gang, saameget mere som det jo kunde hænde, at veiret var til 
hinder. Og dog brugte man dette paa mange steder, ikke alene i 
oldtiden, men endnu langt senere; maaneaaret er jo nemlig fremdeles 
i brug hos alle muhammedanske folk. Man vidste, at tiden mellem 
7* 
