100 
to nymaaner er omtrent 29 V 2 dag, og at følgelig de borgerlige maa- 
neder maatte indeholde enten 29 eller 30 dage; men hvilket af disse 
to tal man skulde vælge, blev af gjort for hver gang ved observation. 
Kronologen Ideler meddeler følgende citat af Niebuhr fra dennes 
bekjendte reise i Egypten og Arabien i forrige aarhundrede: 
„Den dag, da nymaanen først bliver synlig, er den første dag i 
maaneden. Om himmelen paa den tid er overskyet, tager man det 
ikke saa nøie, om maaneden begynder en dag før eller senere.- 
De stjernekyndige hos sultanen i Konstantinopel gjør hvert aar en ny 
almanak, som de altid bærer hos sig. Hos Araberne har jeg ikke 
seet noget saadant. Ja, saavel i Egypten som i Jemen bryder man 
sig saa lidet om at underrette publikum om aarstiden, at pøbelen der¬ 
steds knap nok 24 timer i forveien ved med vished, naar en stor 
festdag indtræffer. 
Til nærmere forklaring heraf hidsættes, ligeledes efter Ideler, føl¬ 
gende udtalelse fra en meget ældre tid, nemlig af Ulugh-Beg (f 1449), 
en i sin tid meget fremragende astronom og tillige regjerende fyrste 
i Samarkand (han var en sønnesøn af Tamerlan): 
„De lovkyndige regner maanederne fra det ene synlige ny til 
det andet. Dette tidsrum er aldrig længere end 30, aldrig kortere 
end 29 dage. Tolv saadanne maaneder regner de for et aar. De 
regner altsaa efter sande maaneaar og maaneder. Astronomerne der- 
imod giver den første maaned 30 dage, den anden 29 og saaledes 
videre i regelmæssig rækkefølge til aaiets ende.“ 
III. 
Hvad enten man regnede døgnets begyndelse fra det ene eller 
det andet tidspunkt, brugte man i oldtiden altid at dele dagen og 
natten særskilt, nemlig i 12 timer hver. Følgelig blev dagtimer 
og nattimer baade af forskjellig længde i samme døgn og hver for 
sig af vekslende længde i aarets løb, skjønt forandringen paa lavere, 
bredder ikke var saa stor, som tilfældet vilde have været hos øs. 
Ved astronomiske beregninger, hvor disse ujevne timer ikke duede r 
har man derimod helt fra oldtiden brugt lige lange timer; da disse 
kun ved jevndøgnstid passede med de borgerlige, kaldte man dem 
jevndøgnstimer. 
Til at afmerke de borgerlige timer brugte man enten solen eller 
visse kunstige indretninger, navnlig de saakaldte k.l e p s y d r e. I sin 
