108 
ligestore tider er ganske blottet for vilkaarlighed. Det er umuligt at 
give nogen fyldestgjørende definition af begrebet tid i sin almindelig- 
hed; men vi kan sige, at faktisk er det, som vi kalder tid, noget 
der vokser proportionalt med himmelens daglige bevægelse (eller, om 
man heller vil, med jordens daglige omdreining om sin akse) saaledes 
at ligestore tider svarer til ligestore vinkler af denne dreining. Det 
som herved stiltiende forudsættes, nemlig at denne bevægelse foregaar 
fuldkommen j e v n t, er noget som man ikke kan bevise, netop fordi, 
ligestore tider er defineret derved, at de skal svare til ligestore vink¬ 
ler af dreiningen. Tidsmaaling ved uhre eller andre mekaniske hjælpe- 
midler beror til syvende og sidst ogsaa paa himmelens daglige bevæ¬ 
gelse: denne er det eneste, man i sidste instans har at holde sig til. 
Forskjellen mellem før og nu kan altsaa siges for en væsentlig del 
at ligge i en forskjellig definition af begrebet ligestore tider; vor defi¬ 
nition har rigtignok den fordel at være mere universel, forsaavidt som 
den er uafhængig af stedet paa jorden og tiden paa aaret. 
En lignende forskjel, skjønt ikke ganske af samme art, kommer 
ogsaa frem ved sammenligningen med vore forfædres inddeling af 
døgnet. Ogsaa de brugte naturligvis solen; men istedetfor skyggens 
1 æ n g d e holdt de sig til dens retning, hvad der ogsaa passer 
bedre for høie bredder. I almindelighed brugte de heller ikke skyg¬ 
gen, men selve solen, idet de merkede sig dennes stilling i forhold 
til visse saakaldte dags merk er i horizonten, ijeldtoppe, skar eller 
lignende. Disse kom da kun til at passe for et bestemt standpunkt,., 
men jo videre horizont man havde, desto bedre kunde man ogsaa 
bruge de samme merker for større strækninger. Der er mange steder 
i landet, hvor fjeldenes navne endnu bærer præg heraf, Middagskollen, 
Nonsfjeld o. s. v. Navnene paa nogle af disse dagsmerker findes om¬ 
talt paa flere steder i den gamle litteratur, men for det meste paa en 
saadan maade, at man ikke med sikkerhed kan slutte sig til betje¬ 
ningen deraf. Vore forfædre delte heller ikke saa langt ned som til 
timer, men lod sig nøie med større tidsrum, i almindelighed vel de 
saakaldte økter eller øikter. Først og fremst holdt de sig til de tre 
hovedretninger Øst, Syd og Vest; solens stilling i Øst omtales i den 
gamle islandske lov som hir&is rismål, d. e. den tid da hyrden skulde 
staa op. Af underafdelinger omtales Dagmaal, Undorn, Non, Øikt. 1 ) 
a ) Det gamle ord eykt brugtes baade i betydningen af et tidsrum (antagelig 
ottendedelen af et døgn) og i betydning af et tidspunkt; i begge betydninger- 
bar ordet holdt sig i sproget lige til vore dage. 
