105 
rende i fremmede lande 7 hvorved uheldets aarsag føres over til et 
andet felt end det, hvor den rettelig er at søge. 
En eiendommelig kombination af det gamle og det nye holdt sig 
langt ind i dette aarhundrede i Italien. Man delte nemlig døgnet i 
24 timer, men begyndte døgnet ved solnedgang, eller egentlig en halv 
time efter. Da tiden mellem to solnedgange veksler i aarets løb, 
maatte nhrene stilles meget hyppig. I Delambres astronomi, som ud- 
kom i 1814, fortælles, at de italienske astronomer Piazzi og Cagnoli 
havde gjort forestillinger for at faa dette afskaffet, men at Lalande 
noget tidligere havde forsvaret den gamle ordning, hovedsagelig med 
det argument, at man i Italien bare af klokkeslettet kunde vide, hvor 
lang tid man havde igjen af dagen — naar f. eks. klokken var 20, 
havde man 4 timer dagslys igjen, hele aaret igjennem — mens man 
paa andre steder maatte sé efter i almanakken for at faa vide, naar 
solen skulde gaa ned. Herimod lod der sig dog indvende, at man i 
Italien maatte se efter i almanakken for at faa vide ikke alene tiden 
for solens opgang, men ogsaa for middag. 
En ældre kollega har meddelt mig, at han i 1843 i Eom havde 
seet et offentligt uhr med to skiver, hvoraf den ene vi^te den gamle 
italienske tid, den anden det moderne klokkeslet under navnet „tempo 
francese“. 
Ved indførelsen af solens kulmination som udgangspunkt havde 
man dog endnu ikke opnaaet at faa timerne nøiagtig lige lange 
hele aaret igjennem, da som bekjendt selve døgnet, d. e. tiden 
mellem to paa hinanden følgende kulminationer af solen, er af 
noget ulige længde. Forskjellen mellem det længste døgn (ved 
vintersolhverv) og det korteste (ved høst jevndøgn) er vistnok ikke 
mere end 51 sekunder; men da det her gjelder selve tidsenheden 
kan afvigelsen let komme til at dynge sig sammen dag for dag; har 
man saaledes en række døgn, som allesammen er en 20—25 sekunder 
længere eller kortere end gjennemsnitsværdien, saa vil det ikke vare 
længe, førend solen afviger adskillige minutter fra et uhr, som gaar 
jevnt. I astronomien havde man allerede for længe siden afhjulpet 
dette ved at erstatte den sande soltid med den saakaldte middel¬ 
tid, som egentlig kun grunder sig paa et regnestykke, der gaar ud 
paa at udjevne de ulige lange døgn. Men eftersom uhrene gik fremad 
i fuldkommenhed, meldte der sig ogsaa stadig voksende krav paa at 
faa denne middeltid indført i det daglige liv. I Storbritanien skete 
