«om en klodset udtryksmaade. Forfatteren vil vel ikke paastaa, at 
■der eksisterer lyskilder, som ingen udstrækning har. 
Videre paastaaes der, at en lysgiver i regelen vil udstraale lys 
af samme styrke i alle retninger. Man kommer vistnok sandheden 
nærmere ved at ombytte i regelen med aldrig. Naar endelig forfat¬ 
teren siger, at en fnldstændig sort fiade intet lys vil sende til vort 
øie, selv om den belyses meget sterkt, saa er ogsaa det skikket til at 
vække falske forestillinger. Man delinerer netop en fnldstændig sort fiade 
Ted at sige, at den intet lys ndsender af det, som falder paa den; 
men samtidig med, at man fremsætter denne definition, maa man lægge 
til, at en saadan fiade ikke eksisterer. 
De følgende afsnit er bedre end det første, om der end ogsaa i 
dem forekommer ting, som man ikke uden videre kan underskrive, 
ligesom man ogsaa flere steder faar indtryk af en vel overfladisk 
behandling. Den mathematiske behandling af krumme speil og af linser 
er meget tiltalende, og jeg maa ogsaa fremhæve, at man aldrig kjeder 
-sig ved læsningen af bogen. 
Bogens udstyr er meget smukt. 
Mindre meddelelser. 
Zonetid. Som vore læsere vil erindre, tog vi i en artikel i forrige 
aars aprilhefte ordet for, at den „mellemeuropæiske zonetid “ burde 
indføres hos os. Det er den samme tid, som bl. a. Tyskland har, 
og den er nøiagtig én time forskjellig fra den „vesteuropæiske“ og 
fra den „østeuropæiske“ normaltid. 
For nærværende storting foreligger lovforslag i denne retning og 
man tør visselig have haab om, at denne ubetingede forbedring i vor 
tidsregning vil blive indført fra Iste januar 95. 
En rar definition. Hr. kand. real. Holtsmark, Kristiania, 
skriver til red.: G. A Hansen fremkæver i Slutningen af sin biografi 
af Pasteur, hvor meget frugtbarere en begavet tænkers liv er, naar 
han beskjæftiger sig med at udforske naturen og dens love, end naar 
han er spekulativ filosof. I den anledning kunde det kanske more 
7 ,Naturen“s læsere at vide, at i naturfilosofiens gyldne tid i begyndelsen 
af vort aarhundrede har virkelig en naturfilosof for ramme alvor defi- 
neret diamanten som „kvarts, der er kommen til selvbevidsthed a 
(selbstbewusstsein). Efter hvad Edmund Lippmann oplyser i 
„Chemiker Zeitung a var denne berømmelige naturfilosof Karl Gustav 
Oarus (1789—1869), som sammen med Steffens, Oken og 
Schubert stod i spidsen for den naturfilofiske retning. Den klas¬ 
siske definition er forøvrigt travesteret af en bekjendt geolog derhen, 
„at kvarts er diamant, som er bleven forrykt u . 
