132 
er ogsaa bagkropsringene udstyrede med, og uden tvil er disse tillige— 
med den sammentrykte kropsform meget tjenlige, naar dyret skal bane 
sig vei i trange mellemrum mellem klædningsstykkerne forat naa frem. 
til sine græsgange; paa samme tid forklarer de, hvorfor det er saa 
vanskeligt at faa fast tag paa dyret, naar man forsøger at gribe det 
mellem fingrene. 
Gaar vi nu over til mundredskaberne, saa finder vi, at de er 
langt mere komplicerede, end man skulde have ventet. Munden er,, 
hvad man kalder en sugemund, indrettet paa at optage flydende næring,, 
som dyret kommer til ved en slags boringsproces. I denne henseende 
stemmer lopperne overens med fluerne, og, for den sags skyld, ogsaa. 
med væggedyret, men er vidt forskjellige fra bier, hvepse og myrer,, 
med hvilke enkelte har ment, at de var beslegtede. 
Mundverktøiet er fremstillet paa fig. 26. Først ser vi der (længst. 
tilvenstre) et par korte leddede følere (kjævepalper, f). Bag disse sidder 
de som brede knivblade formede kindbakker, en paa hver side af 
kjæveparret, der er kjendelig paa den tandede overflade. Paa hver 
kjæve sidder der fire rækker tænder med 75 i hver, saa det samlede 
antal løber op til 600. Bag disse sidder saa atter underlæben, der 
er sterkt reduceret og ikke synlig paa tegningen, men som bærer de; 
to kuivformede læbepalper (l), der sees længst tilhøire paa fig. 26.. 
Som man ser er det et meget indviklet apparat, men aldeles ikke 1 
indrettet til at b i d e med. Naar man taler om loppebid, saa er det 
derfor et meget uegentlig udtryk; lopperne bider ikke, men borer,, 
og det vistnok væsentlig ved de tandede kjævers hjælp, hvorefter de 
gjennem borehullet suger næring til sig. 
Ogsaa i anordningen og bygningen af sine sanseorganer er lop¬ 
perne afvigende fra andre insekter. Mens f. eks. fluernes øine er 
sammensatte, og hvert bestaar af tusender af facetter, er loppernes enkle 
og bestaar blot af en liden knude paa hver side af hovedet. Da dyrets 
liv for størstedelen tilbringes paa fuldstændig mørke steder kan det¬ 
ikke overraske, at synsorganerne er reducerede paa denne maade; selv 
disse øienrester vil det oftest ikke kunne gjøre synderligt brug af. 
Øinene sidder i den forreste del af en indsænkning og bag dem, i 
samme indsænkning er følehornene anbragte. Disse .er saa smaa, 
at de undgaar opmerksomheden, naar man ikke ser meget nøie efter 
— derfor sees de heller ikke paa fig. 25 — og er af høist eien¬ 
dommelig beskaffenhed. Den hulning, i hvilken de ligger er delvis- 
