136 
idetmindste deres egne loppearter indføres i vore boliger paa denne 
maade. 
M’Intire anbragte saaledes, da han engang vilde faa fat i nogle 
eg af katteloppen, en af sine katte paa et tæppe og undersøgte det 
om morgenen for at samle de eg, der i nattens løb var blevne lagte. 
Den første nat fik han 62 eg, den næste 78, den tredie 67 og den 
fjerde 77 ialt 284 eg bare fra lopperne paa en enkelt kat i løbet af. 
fire nætter. En hel del af disse vilde selvfølgelig, om de var bleven 
overladt til sig selv, aldrig have naaet frem til modenhed, men allige- 
vel er antallet overraskende stort, og hvis dyret ikke har vrimlet af 
utøi er det følgelig sandsynligt, at kattens loppe er i besiddelse af en 
frugtbarhed, som langt overgaar den, man sædvanlig antager hos 
menneskes. Det er selvfølgeligt ikke sikkert, at de lopper, der var 
fremkomme af disse eg vilde have været besværlige for vedkommende 
huses menneskelige beboere; tar man den store zoologiske forskjellig- 
hed mellem mennesket og katten i betragtning, saa er det endog 
paa forhaand sandsynligt, at det modsatte vilde været tilfældet. Paa 
den anden side har det været paastaaet, at kattens loppe angriber 
mennesket og for at være paa den sikre side bør derfor rum, hvori 
katte (og hunde) pleier at ligge, hyppig feies og det sammenfeiede 
brændes. 
Af eggene udvikler der sig ikke brune hoppende insekter, men 
hvidagtige, ormelignende larver, besatte med lange børster (fig. 29). 
Hver larve bestaar af et hoved og tolv led, af hvilke det sidste ender 
i et par hager. Hovedet bærer fire smaa udvekster, et par korte 
følere og to solide kjæver, af hvilke en i sterkere forstørrelse er 
af bildet paa fig. 30. I denne periode af sit liv ernærer nemlig 
loppen sig af fast føde: den er hverken snylter eller blodsuger. Disse 
smaa larver er meget livlige dyr, der snor sig frem med stor færdig- 
