151 
af, at vi her virkelig er indtraadt i en ny fase af arbeidet henimod 
løsning, af fiugtspørgsmaalet, og at udviklingen kanske vil gaa noksaa 
hurtig for sig, tør man kanske vente af den grand, at man i tyske 
og østerrigske ingeniørkredse har optaget den sag, det her gjælder, til 
ganske ivrig og indgaaende behandling. — t. 
Lidt om ræven. 
Det er ikke egne iagttagelser, jeg her leverer tilbedste, dertil har 
jeg havt altfor liden anledning til at studere rævens liv i skog og 
mark; men beretningernes troværdighed tror jeg nok at kunne inde- 
staa for, da jeg har dem fra en ældre landmand, som har drevet 
rævefangst i seksti a ar. 
At ræven er ful, ved enhver, som kjender den — og det har 
vel især de faaet merke, som paa en eller anden maade har stræbt 
den efter livet. Dens fulhed er ikke for ingenting gaaet over i 
lolkemunde. Det heder jo om en eller anden rigtig udspekuleret 
kjæltring, at han er en ræv, eller at han gaar med en ræv bag øret. 
Og i eventyrene ser man jo, at ræven narrer baade troldene og 
bjørnen. Dette er nu rigtignok bare digt og paafund, men sandt at 
sige om de virkelige rævehistorier gir de digtede meget efter i ret¬ 
ning af udspekuleret fulhed. 
Her er en historie. 
Min meddeler gaar en vinterdag for flere aar siden ud i skogen 
for at se til en af sine rævesakse. Han havde hunden med. I saksen 
var en ræv. Han fik den fat, tog den i bagbenene, slog den med 
en stok mellem ørene, til han mente sig sikker paa, at den var død, 
slængte den saa paa ryggen og gik hjemover. Men tak sa’n! bedst 
han gaar, hugger mikkel sine tænder i hans ene arm. Den tænkte 
vel som saa: Nu overrasker jeg ham med mine tænder, saa han blir 
ræd, den djævel, og slipper mig, og saa tar jeg tilbens! Men man den 
slap ikke alligevel; han gav mikkel et par dygtige slag igjen. Se 
saa, nu var den da stokdød! Kommen hjem slængte han den fra sig 
paa en risvedhaug bortmed kakkelovnen; hunden lagde sig ved siden 
af og stirrede paa den; nu fandtes der ikke liv i den for to skilling. 
