186 
man ganske de produkter, som man faar af naturlig jordolje, selv saa- 
danne stoffer, af hvilke der i denne kun indeholdes brøkdele af pro- 
center, som f. eks. parafin. Disse gjenfandtes i den kunstige petro¬ 
leum i lignende ubetydelige mængder, og herved er det altsaa vist, at 
denne ganske svarer til den naturlige i sin sammensætning, hvoraf der 
saa atter kan drages den slutning, at den naturlige petroleum er op-' 
st&aet paa lignende maade som den kunstige. Om vi nemlig end kan 
, gaa ud fra, at et lidet sammensat kemisk stof kan opstaa paa for¬ 
skjellige maader, saa er dette lidet antagelig v c d en saa indviklet 
blanding som petroleum.' Naar to saadanne blandinger — i vort til- 
fælde den naturlige og den kunstige petroleum — bestaar af de samme 
stoffer i samme mængdeforhold, saa kan man med rette drage den 
slutning, at de ogsaa skylder de samme forhold sin dannelse. Derfor 
kan man med temmelig sikkerhed paastaa, at ialfald den pensylvanske 
jordolje og de' andre, dei har samme sammensætning, er opstaaede 
ved kemiske forandringer, som uhyre fedtmængder har undergaaet. 
Dernæst opstaar der det spørgsmaal, hvorfra de kan stamme de 
umaadelige fedtmasser, som maa have været nødvendige til dannelsen 
af jordens næsten uudtømmelige petroleumsforraad. Dette spørgsmaal 
er lettere at besvare, end man skulde have troet. Det vidunderligste 
er ikke, at der har staaet naturen saa umaadelige fedtmasser til dispo- 
sition til dens petroleumsfabrikation, men at man tidligere har gjort 
sig saa lidet rede for, hvad der blir af de store fedtmasser, som aar- 
lig produceres af jordens befolkning af milliarder af levende væsener. 
Fedtarterne hører til de stoffer, som i første linje frembringes ved 
livsprocessen, men rigtignok ved vi endnu meget lidet om maaden, 
hvorpaa de dannes. Om et andet stof, der frembringes af organis- 
merne, stivelsen, ved vi ialfald, at den opstaar ved bladgrøntets hjælp 
under sollysets indvirkning og samler sig i det indre af bladgrønt- 
kornene for senere at opløses og i flydende form at transporteres til 
de dele af planten, hvor den trænges som næringsstof. Om fedt¬ 
arterne ved vi blot, at de frembringes i enhver, selv den laveste 
organisme. Selv hos de allerenkleste, encellede dyr, ser vi under 
mikroskopet glinsende draaber, der ved undersøgelsen viser sig at 
bestaa af fedt, og gaar vi opover til de høiere organismer, saa finder 
vi sjelden en celle uden fedt, ja de høiere organismer har endog evnen 
til at anvende fedtceller som en slags forraadskamre.. 
Nu ved vi jo imidlertid altfor godt, at alt hvad der lever ogsaa 
gaar tilgrunde. Hvad blir der da af. det fedt, som alle disse millioner 
af levende væsener indeholder, der hver dag vandrer bort fra denne 
verden? De øvrige bestanddele af dyre- og plantelegemerne — egge- 
hviden og kulhydraterne (stivelse, sukker etc.) — hjemfalder meget 
snart til forraadnelse og opløser sig atter i sine enklere bestanddele, 
kulsyre, vand og ammoniak. Ikke saaledes med fedtarterne. De 
modstaar langt bedre forraadnelse. Har luften fri tilgang til dem, saa 
blir de harske, idet de taber endel af det glycerin, som indeholdes i 
dem, og resten forbrænder meget langsomt under luftens indvirkning. 
Er derimod luften udestængt, saa kan denne spaltning ikke fincle 
