190 
Mindre meddelelser. 
Kattene. Naar jeg tænker mig om, er der adskillige træk af 
kattenes liv, som fortjener at fremhæves. Skjønt de hører til vore 
mere blodtørstige rovdyr, har jeg dog set adskillige eksempler paa, 
at rovdyrnaturen heit kan neutraliseres. Yi havde for mange aar til- 
bage en hel del kaniner. Disse formerer sig som bekjendt temmelig 
sterkt. Der var stadig væk kaninunger, som vi barna naturligvis' 
havde moro af at stelle med. Nu hendte det engang imellem, at vi 
tog en af ungerne med ind til kattepus, naar denne havde lagt sig 
godt tilrette paa sin faste soveplads i en eller anden seng. Det var 
igrunden et vovespil; thi en. to-tre tiger gammel kaninunge var jo 
netop „mad for Mons“. Men pus viste sig yderst velopdragen; den 
snuser til den fremmede ungen, saadan som katte pleier gjøre, og gav 
sig saa til at pynte den, som om det havde været dens eget afkom. 
Der var nok af fremmede katte, som forsynede sig i kaninflokken; 
d< rimcd ved jeg ikke af, ?.t nogen af vore egne katte nogensinde har 
forgrebet sig paa dem. 
Et andet træk. Jeg fortalte i „Naturen“ for januar dette aar, 
at vor sorte kat har en adoptivsøn, som den forkjæler i den grad, at 
det næsten er til at skamme sig over. Vi trodde naturligvis allesam¬ 
men, at den smaa vilde bli en „mamagut u , som stadig laa hjemme 
og pattede. Men nei tak; deri tog vi dog feil. Eorleden dag mer¬ 
kede vi til vor store overråskelse, at den smaa optraadte som frier 
og det til og med lige over for sin egen adoptivmor. En dag var 
den ogsaa væk fra huset — noget som ikke tidligere var hændt, og 
jeg har en sterk mistanke om, ar den da var en smule utro. Man 
skulde nu være tilbøielig til at tro, at dens tidligere uvaner var 
gaat af den, og at den var blit voksen. Men nei da! Den har atter 
lagt sig tilrette ved det moderlige bryst og patter nu ligesaa ivrig 
som tidligere. Og adoptivmoderen er lige omsorgsfuld. Jeg saa netop 
et bevis derpaa idagmorges. Moderen havde inat fanget en mus, som 
den havde gjemt hel og holden; idag gik den huset rundt og søgte 
eiter den smaa, og da den saa endelig fandt den i en seng, kom den 
løbende med fangsten og overlod den hel og holden til ungen. 
Adolf Skramstad. 
Et eg af geirfuglen ( alca impennus ), den for ikke saa ret længe 
siden uddøde arktiske stor-alke, der udmerkede sig ved vinger, der 
var ubrugelige til flugt, solgtes nylig for 300 guinees (ca. 6 000 kr.) 
paa en auktion i London. Dette eg kjøbtes omkring 1815 af en eng- 
lænder, Yarrel, hos en kuriositetshandler i Paris for 2 fres.; i 1856 solgte 
Yarrel det til en enden samler for ca. 400 kr. og i 1875 gik det saa 
over til baron d’Hamonville efter hvis død det nu blev solgt ved 
auktion. Det behøver ikke at nævres, at det kun er samlergalskaben, 
der kan bringe en gjenstand uden større videnskabelig interesse end 
denne op til en saa kolossal pris. Merkelig er det forøvrigt, at der 
