199 
Å 
magnet. Gausz og Weber brugte ved sit første forsøg galvaniske, 
senere magnetoinduktionsstrømme. 
Til ledning for den elektriske strøm mellem stationerne anvendes 
en traad af metal. Egentlig skulde der være to traade, en til at lede 
strømmen frem og en anden til at lede den tilbage. Det brugte man 
virkelig til de første telegrafer. Men allerede 1838 gjorde professor 
Steinheil i Munchen den opdagelse, at den ene af disse traade 
kunde sløifes, idet man kunde benytte den fugtige jordbund, der leder 
elektriciteten meget godt, som tilbageledning. Fra den positive pol 
af batteriet B paa stationen 1 ga ar strømmen til telegrafapparatet S 
paa stationen 2, gjennem dette ned i jorden og gjennem denne tilbage 
til den negative pol i batteriet paa station, 1 
(fig. 46). Mange har forundret sig over, at 
elektriciteten kan finde den rigtige vei tilbage 
gjennem jorden, at den ikke gaar til et feil- 
agtigt sted, saa mange stationer som der findes 
i verden. Denne forundring skyldes den mindre 
nøiagtige udtryksmaade. Jorden maa ikke op- 
fattes som en ledning, men som et umaadeligt 
reservoir, i hvilket den positive saavel som den 
negative elektricitet, der udvikles ved polerne 
i batteriet, strømmer ned. Men da jorden 
gjør samme tjeneste som en metalledning, fal- Fig. 45. Kromsyreele- 
der det bekvemt at udtrykke sig, som om ment - (A, A porøst kar.) 
strømmen gaar tilbage gjennem jorden. De 
traade, der føres ned i jorden, ender der i plader, der maa anbringes 
saa dybt, at jorden altid er fugtig. Tør jord leder nemlig elektrici¬ 
teten mindre godt. 
Telegrafledningerne er enten overjordiske og da luftled¬ 
ninger eller de er underjordiske og undersøiske (subma¬ 
rine). Da luften leder elektriciteten yderst slet, kan luftledninger lægges 
„ blanke‘‘ o: traaden behøver ikke at omgives af noget isolerende stof. 
Vand og jord leder derimod elektriciteten godt, hvorfor underjordiske 
og undersøiske ledninger maa isoleres i hele sin længde. 
Overjordiske ledninger er simplest at lægge. Til ledningstraad 
