211 
•der ikke er ledende forbindelse mellem ydre og indre belæg. Gjennem 
korken gaar en metalstang ned i flasken og ender paa det indre 
belæg. Naar man gjennem stangen lader det indre belæg f. eks. med 
positiv elektricitet, mens det ndvendige staar i forbindelse med jorden, 
vil den positive elektricitet paa det indre belæg fra jorden tiltrække 
negativ elektricitet, som samler sig paa det ydre belæg. Men derved 
bliver det indre belæg istand til at optage langt mere elektricitet, end 
det ellers kunde, idet den positive elektricitet indvendig og den nega¬ 
tive udvendig, som kun er adskilte ved glasset, vil tiltrække hinanden 
og saaledes gjensidig holde fast paa hinanden. Leydnerflasken „rum- 
mer“ meget elektricitet, man siger, den har stor kapacitet. 
En luftledning kan sammenlignes med den fritstaaende kugle, 
mens kabelen ligner leydnerflasken. Kobbertraaden i kablen svarer til 
det indvendige belæg i flasken, guttaperkaen svarer til glasset og 
jerntraaden til det ydre belæg. Skal der sendes en strøm gjennem 
kabelen, behøves der en stor mængde elektricitet for at lade kobber¬ 
traaden, og naar strømmen er kommen igang og derpaa afbrydes, 
tager det atter en merkbar tid, før al den elektricitet, som var i led¬ 
ningen, har strømmet ned i jorden. Kapaciteten af en kabel er om¬ 
trent 20 gange saa stor, som af en luftledning med samme modstand. 
Prøver man at telegrafere over Atlanterhavet med Morses apparat og 
med samme hurtighed som paa luftledninger, slipper ankeret i relaiset 
slet ikke løs fra elektromagneten, fordi ledningen aldrig faar tid til at 
blive tom. Eor at bøde noget paa dette, telegraferes der over Atlan¬ 
terhavet med vekselstrøm, ligesom i Wheatstones apparat. En nega¬ 
tiv strøm umiddelbart efter en positiv vil nemlig neutralisere den 
positive elektricitet i ledningen. Strømbølgerne bliver paa denne 
maade skarpere afgrænsede og kan følge hurtigere efter hverandre, 
end de ellers vilde kunne. Alligevel bliver de temmelig udviskede, 
naar de kommer frem. Af denne grund anvendes paa de længste 
kabellinjer ikke Morses apparat eller Morses apparat med relais, men 
saakaldte galvanometere. Principet for disse er tidligere forklaret og 
her skal kun beskrives det galvanometer, som William Thomson 
har konstrueret for Atlanterhavskablerne, og som udmerker sig ved 
overordentlig følsomhed (fig. 58): 
14 * 
